Провадження № 22-ц/812/1311/25 Головуючий суду першої інстанції Коваленко Н.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 року м. Миколаїв Справа № 484/3176/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Носікову І.М.,

за участі заявника ОСОБА_1 ,

його представниці ОСОБА_2 ,

представника заінтересованих осіб ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який також діє в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 червня 2025 року повне судове рішення складено 12 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка Н.А., в залі судового засідання в м. Первомайськ, за заявою ОСОБА_1 , який також діє в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , заінтересовані особи - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

09 червня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, також діючи в інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , заінтересовані особи - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про видачу обмежувального припису.

Заява обґрунтована тим, що відносно нього (у формі психологічного та економічного насильства) та його малолітніх дітей (у формі фізичного та психологічного насильства) систематично (впродовж декількох років) здійснюється домашнє насильство, а саме матір`ю дітей ОСОБА_6 та вітчимом ОСОБА_7 , з якими вони наразі спільно проживають.

05 травня 2023 року вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області (справа № 484/5247/21) ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні злочину передбаченого частиною 1 статті 382 КК України, що стосується невиконання рішення суду, а саме рішення суду яким встановлено обов`язок ОСОБА_6 не перешкоджати ОСОБА_1 у спілкуванні з дітьми, а також визначено його спосіб участі у спілкуванні з синами ( ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ). Вироком Миколаївського апеляційного суду було змінено вирок від 05 травня 2023 року в частині призначення покарання та ухвалено новий вирок яким ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік (на підставі статті 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік).

Заявник неодноразово звертався до правоохоронних органів із заявою про злочин у зв`язку із вчиненням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 систематичного (впродовж декількох років) домашнього насильства (у формі фізичного та психологічного) стосовно малолітніх дітей, а саме через те, що їх систематично б`ють та здійснюють відчуження від біологічного батька); систематичного (впродовж декількох років) домашнього насильства (у формі психологічного насильства) стосовно ОСОБА_1 (заявника), внаслідок здійснення відчуження від власних дітей. Його звернення до правоохоронних органів не дали очікуваного результату щодо припинення домашнього насильства.

На даний час Первомайським районним відділом поліції Головного управління національної поліції Миколаївській області (далі - Первомайським РВП ГУНП в Миколаївській області) здійснюється досудове розслідування в рамках кримінального провадження за № 0000027 від 10 червня 2024 року за статтею 126-1 КК України «Домашнє насильство» через, що ОСОБА_6 поставлено на профілактичний облік, як особу відносно якої, проводиться досудове розслідування вказаного кримінального провадження.

На даний час, Первомайським РВП ГУНП в Миколаївській області здійснюється досудове розслідування в рамках кримінального провадження за № 0000893 від 21 листопада 2021 року за частиною 1 статті 382 КК України «Невиконання рішення суду» та кримінальне провадження за кримінальне провадження № 0000654 від 04 вересня 2021 року за статтею 126-1 КК України.

Вітчим дітей ОСОБА_7 є асоціальною особою схильною до вчинення насильницьких злочинів, скільки відносно нього у Первомайському міськрайонному суді Миколаївської області розглядається кримінальна справа № 484/919/23 за частиною 2 статті 342, частиною 1 статті 125, частиною 1 статті 126 КК України. У вказаній справі 29 липня 2024 року було ухвалено обвинувальний вирок який Миколаївським апеляційним судом скасовано та направлено до суду першої інстанції для повторного розгляду. Вказане слід врахувати з точки зору схильності останнього до насильства, а також наявності та оцінки ризиків продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Неодноразові випадки домашнього насильства вчинені зі сторони заінтересованих осіб відносно малолітніх дітей ( ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ) та заявника ОСОБА_1 підтверджуються: висновком судово-психологічної комплексної колегіальної експертизи проведеної Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз № 21-7237, а також відеозаписами такого експертного дослідження; консультативним висновком від 15 березня 2024 року № 3, виконаним судовим експертом-психологом ОСОБА_10 ; висновком судово-психологічної експертизи у Миколаївському НДЕКЦ МВС України від 24 лютого 2025 року; висновком експерта від 20 квітня 2025 року № 023.

Вжиті заявником заходи для свого захисту та захисту дітей, а саме звернення до правоохоронних органів, - не дали очікуваного результату, а обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав малолітніх дітей та його самого.

Посилаючись на вищевикладене заявник просив суд:

-видати ОСОБА_4 , обмежувальний припис стосовно ОСОБА_6 та

встановити такі заходи тимчасового обмеження прав та покласти на неї такі обов`язки, строком на 6 місяців:- заборонити ОСОБА_6 , перебувати в місці спільного проживання та перебування з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ; - заборонити ОСОБА_6 , наближатися на відстань 100 м до місця проживання, перебування, навчання, інших місць частого відвідування ОСОБА_4 ;

-видати ОСОБА_4 , обмежувальний припис стосовно ОСОБА_11

та встановити такі заходи тимчасового обмеження прав та покласти на нього такі обов`язки, строком на 6 місяців:- заборонити ОСОБА_7 перебувати в місці спільного проживання та перебування з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ;- заборонити ОСОБА_7 наближатися на відстань 100 м до місця проживання, перебування, навчання, інших місць частого відвідування ОСОБА_4 ;

-видати ОСОБА_5 обмежувальний припис стосовно ОСОБА_6 та

встановити такі заходи тимчасового обмеження прав та покласти на неї такі обов`язки, строком на 6 місяців:- заборонити ОСОБА_6 перебувати в місці спільного проживання та перебування з ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 ;- заборонити ОСОБА_6 , наближатися на відстань 100 м до місця проживання, перебування, навчання, інших місць частого відвідування ОСОБА_5 ;

-видати ОСОБА_5 обмежувальний припис стосовно ОСОБА_7

та встановити такі заходи тимчасового обмеження прав та покласти на нього такі обов`язки, строком на 6 місяців:- заборонити ОСОБА_7 перебувати в місці спільного проживання та перебування з ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 ; - заборонити ОСОБА_7 наближатися на відстань 100 м до місця проживання, перебування, навчання, інших місць частого відвідування ОСОБА_5 ;

-видати ОСОБА_1 , обмежувальний припис стосовно ОСОБА_6 та

встановити такі заходи тимчасового обмеження прав та покласти на неї такі обов`язки, строком на 6 місяців: - заборонити ОСОБА_6 перебувати в місці спільного проживання та перебування з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; - заборонити ОСОБА_6 наближатися на відстань 100 м до місця проживання, перебування, навчання, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 ;

-видати ОСОБА_1 обмежувальний припис стосовно ОСОБА_7

та встановити такі заходи тимчасового обмеження прав та покласти на нього такі обов`язки, строком на 6 місяців:- заборонити ОСОБА_7 перебувати в місці спільного проживання та перебування з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;- заборонити ОСОБА_7 наближатися на відстань 100 м до місця проживання, перебування, навчання, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 .

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 червня 2025 року в задоволенні заяви відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що суд вважає недоведеним факт вчинення ОСОБА_6 і ОСОБА_7 протиправних дій як відносно заявника ОСОБА_1 , так і відносно малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , оскільки досліджені судом докази не вказують на вчинення домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявника та дітей, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Не погодившись з рішення суду ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги його заяви в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом фактично було проігноровано всі наведенні у заяві про видачу обмежувального припису факти і докази, які беззаперечно доводять наявність систематичного (впродовж декількох років) вчинення фізичного та психологічного домашнього насильства, а також існування високої вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства щодо постраждалих осіб, натомість було надано безпідставну перевагу запереченням на заяву про видачу обмежувального припису, які не містили жодних доказів щодо спростування численних фактів домашнього насильства.

Відповідно, суд першої інстанції не виконав належним чином вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримання вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, не здійснив повного і всебічного дослідження обставини справи, що призвело до винесення незаконного рішення.

Також, судом першої інстанції не було дотримано, а інколи прямо порушено правові висновки Верховного суду.

Висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та не ґрунтуються на доказах, досліджених під час судового розгляду, фактично суд не врахував докази, які прямо вказують на наявність домашнього насильства (без зазначення підстав неврахування таких доказів). Фактично, судом першої інстанції було допущено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, оскільки наведенні у заяві про видачу обмежувального припису факти та докази беззаперечно доводять наявність систематичного (впродовж декількох років) вчинення фізичного та психологічного домашнього насильства, а також існування високої вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства щодо постраждалих осіб, більш того такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи.

Також, судом не було враховано, вчинення ОСОБА_6 систематичного злочину (судом підтверджено скоєння 25 епізодів), проти ОСОБА_1 та малолітніх дітей ( ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ).

Судом першої інстанції, також було допущено неправильне застосування норм матеріального права, а саме положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Від ОСОБА_6 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_3 , надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві ОСОБА_6 зазначала, що не погоджується з усім викладеним в апеляційній скарзі, просить в її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення заявника, його представниці та представника заінтересованих осіб, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що заявник ОСОБА_1 і ОСОБА_6 мають спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Діти проживають з матір`ю ОСОБА_6 і вітчимом ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявник стверджує, що наразі, відносно його малолітніх дітей систематично (впродовж декількох років) здійснюється домашнє насильство (у формі фізичного та психологічного насильства), а саме їх матір`ю ОСОБА_6 та вітчимом ОСОБА_7 , з якими вони наразі проживають, стосовно заявника також здійснюється домашнє насильство (у формі психологічного та економічного насильства).

Відповідно до витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань Первомайським РВП ГУНП в Миколаївській області здійснюється досудове розслідування в межах кримінального провадження за № 0000027 від 10 червня 2024 року за статтею 126-1 КК України, кримінального провадження № 0000654 від 04 вересня 2021 року за статтею 126-1 КК України та кримінального провадження № 0000893 від 21 листопада 2021 року за частиною 1статті 382 КК України.

На підтвердження неодноразового вчинення домашнього насильства ОСОБА_6 та ОСОБА_7 стосовно малолітніх дітей ( ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ), ОСОБА_1 надано висновок судово-психологічної комплексної колегіальної експертизи у Одеському науково-дослідному інституті судових експертиз № 21-7237 з відеозаписами. Даний висновок отриманий на підставі призначеної експертизи під час розгляду цивільної справи № 484/1973/21 та містить висновки ставлення дітей до бабусі ОСОБА_12 та дідуся ОСОБА_1 , також у висновку містяться рекомендації експерта з приводу того, що батькам дітей слід виключити втягнення дітей в обговорення сімейних конфліктів. Відеозаписи містять спілкування ОСОБА_4 з психологом та ОСОБА_5 з психологом.

Наданий заявником консультативний висновок № 3 від 15 березня 2024 року підготовлений психологом ОСОБА_10 за зверненням ОСОБА_1 , батька дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 для з`ясування психоемоційного стану дітей. За результатами дослідження психолог вказує, що для підтвердження чи спростування фактів прояву домашнього насильства по відношенню до малолітніх дітей доцільним є призначення проведення судової психологічної експертизи за участю дітей та спілкування з ними, висновок також містить рекомендації батькам.

Висновок від 25 лютого 2025 року № СЕ-19/115-24/19570-ПС наданий в межах кримінального провадження № 000027 від 10 червня 2024 року, висновок № 023 від 20 квітня 2025 року наданий в межах кримінального провадження №0000654 від 04 вересня 2021 року. Досудове розслідування у вказаних кримінальних провадженнях та у котрих були отримані вказані висновки наразі триває.

Листом відповіді від 11 червня 2025 року, вих. № 99411-205 вбачається, що ОСОБА_6 , станом на 10 червня 2025 року не перебуває на обліку Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області як «кривдник», до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 КУпАП не притягувалась, термінові заборонні приписи відносно неї не виносилися.

У наданому представником заінтересованих осіб диску міститься відеофайл з нагоди святкування дня народження ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за місцем їхнього проживання.

Відповідно до довідки ФОП ОСОБА_13 від 10 червня 2025 року вбачається, що станом на 10 червня 2025 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , діти ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживають у готельно-відпочинковому комплексі з 08 червня 2025 року по 11 червня 2025 року та проходять оздоровлення.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд зауважує на наступному.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

Відповідно до пункту першого частини 1 статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини 1 статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини видачі обмежувального припису, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14, 17 частини 1 статті 1 Закону домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно із частиною 3 статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Оскільки справа за заявою про видачу обмежувального припису розглядається на підставі відповідних норм ЦПК України, обставини щодо домашнього насильства мають бути доведені належними та допустимими доказами, та, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні на підставі оцінки наданих суду належних та допустимих доказів. На таких же засадах суд дає оцінку ризикам.

У справі № 756/3859/19 Верховний Суд у своїй постанові від 05 вересня 2019 року, погоджуючись з апеляційним судом, який відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, зазначив, що враховуючи положення Закону про запобігання домашньому насильству, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених, зокрема, у КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Верховний Суд погодився з тим, що у справі наявний тривалий конфлікт між сторонами, але обставини справи не вказують на необхідність застосування обмежувального припису. У цій справі також встановлено факт звернення заявниці з заявою до правоохоронних органів, на підставі якої у ЄРДР було зареєстроване відкрите кримінальне провадження.

У справі № 640/23804/18 Верховний Суд у своїй постанові від 29 серпня 2019 року, підтримуючи висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, вказав, що звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом про запобігання домашньому насильству.

У справі № 635/4854/19-ц Верховний Суд у своїй постанові від 02 вересня 2020 року, підтримуючи висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, вказав на аналогічне, зокрема уточнив, що внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом про запобігання домашньому насильству, оскільки рішень по вказаним фактам або іншим конфліктним ситуаціям між сторонами компетентними органами не приймалося, в досудових розслідуваннях на час прийняття судових рішень судами попередніх інстанцій були відсутні пред`явлення підозр будь-якій особі.

Фактично аналогічні висновки щодо звернення до компетентного органу із заявою про вчинене домашнє насильство або наявності відкритих кримінальних проваджень без результатів по ним (зокрема, визнання особи винною у заявлених кримінальних порушеннях) як недостатніх доказів для задоволення заяв про видачу обмежувального припису відповідно до Закону про запобігання домашньому насильству також містяться у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19, 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19, від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19.

У справі № 570/2528/20 суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що саме по собі звернення заявника до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину та висновок лікарської консультативної комісії не свідчать про доведеність вини заінтересованої особи у вчиненні протиправних дій щодо заявниці, яка подала заяву про видачу обмежуючого припису. Верховний Суд у своїй постанові від 24 лютого 2021 року, погодившись з тим, що сам факт звернення до правоохоронних органів не свідчить про вчинення домашнього насильства, все ж вказав, що суди попередніх інстанцій не з`ясували який статус заінтересована особа мала у відкритому кримінальному провадженні, чи було повідомлено цій особі про підозру у вчиненні відповідного кримінального правопорушення та на якій стадії перебуває розгляд кримінальної справи. При цьому Верховний Суд акцентував увагу на частині десятій статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству в її взаємодії із статтею 194 КПК України та 91-1 КК України, вказуючи на те, що суди не дослідили чи були реалізовані зазначені статті КПК України та КК України в рамках кримінального провадження, на яке посилалась заявниця.

На зазначену взаємодію частини 9 статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству та статей 194 КПК України та 91? КК України звернув увагу Верховний Суд й у своїй постанові від 14 липня 2021 року у справі № 646/3036/20. Погоджуючись з судами попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, попри наявність факту звернення заявниці із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо неї та відкриття кримінального провадження з цього питання, Верховний Суд, крім іншого, аргументував своє рішення тим, що якщо за заявою заявниці порушені кримінальні провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства, то передбачені частиною 6 статті 194 КПК України та/або статтею 91? КК України заходи тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні такого кримінального правопорушення або визнана винною у його вчиненні, у разі встановлення підстав для їх застосування, можуть бути застосовані судом або слідчим суддею в межах відповідних кримінальних проваджень.

Застосування такого інструмента як обмежувальний припис у цивільному процесі не вирішує завдання кримінального процесу, пов`язаного із покаранням кривдника. Разом з тим, застосування обмежувального припису як відповідного інструмента в межах кримінального провадження здатне виконати роль, відведену йому Законом про запобігання домашньому насильству. Тому у разі застосування цього інструмента в межах кримінального провадження відсутня необхідність для його застосування в межах цивільного провадження. Водночас стаття 194 КПК України та стаття 91? КК України не виключають за своїм змістом застосування частини 8 статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству, тому застосування інституту обмежуючого припису не може бути обмежене межами кримінального провадження, КК України та КПК України. Тобто, постраждала особа може ініціювати застосування цього інструмента в одній з юрисдикцій на свій власний розсуд. Якщо обмежувальний припис не застосований в межах кримінального провадження, то він може бути застосований в межах ЦПК України як тимчасовий захід, який виконує захисну та запобіжну функцію. Доказування в обох випадках має відбуватись відповідно до вимог профільного процесуального кодексу.

Звертаючись до суду першої інстанції з заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 зазначав, що зі сторони колишньої дружини та її співмешканця стосовно нього вчиняється психологічне насильство, яке переслідує мету відчуження його від своїх дітей, а стосовно дітей вчиняється фізичне та психологічне насильство з тією ж метою.

Суд першої інстанції, установивши, що матеріали справи не містять будь-яких доказів постійного використання у безпосередньому спілкуванні з дітьми та заявником погроз, у тому числі фізичною розправою, вживання щодо них ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства, а також зазначених ознак фізичного насильства до дітей та економічного до заявника, дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком та звертає увагу на те, що заходи обмежуваного припису встановлюються щодо кривдника, отже у разі, коли батько дітей , звертаючись до суду з відповідною заявою, вважає, що мати та її співмешканець стосовно дітей та нього є кривдниками, то він повен довести такі обставини, оскільки необґрунтоване обмеження одного з батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків не може бути визнане як законним, так і справедливим.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої не надано оцінки наданим заявником доказам: вирок суду стосовно ОСОБА_6 , яка була засуджена від 05 травня 2023 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 382 КК України, вирок стосовно ОСОБА_7 від 27 липня 2024 року, інформацію про внесення даних до ЄРДР за фактами можливого вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_16 від 10 червня 2024 року та за фактом по заяві ОСОБА_16 про систематичне вчинення домашнього насильства зі сторони матері дітей від 04 вересня 2021 року та процесуальні дії в рамках цього провадження, а також висновки судово-психологічних експертиз, проведених в рамках кримінального провадження, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Стаття 4 Закону визначає основні засади запобігання та протидії домашньому насильству, стаття 22 Закону права постраждалої дитини.

З огляду на конструкцію та логічну побудову вказаних статей, закон захищає дітей та інших осіб у тому випадку, коли вони є постраждалими.

Відповідно до статті 1 Закону, дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі постраждала дитина), особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства.

Отже, обставини, які визначають статус дитини як постраждалої особи, в тому числі і те, що особа стала свідком (очевидцем) таких подій, мають бути доведені належними та допустимими доказами.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що докази, що додають до заяви, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

В якості доказів до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Саме по собі звернення заявника до органів поліції, внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства.

Усі докази мають відповідати загальним положенням, установленим статтями 76-80 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на не дотримання судом першої інстанції правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду: від 27 листопада 2019 року 753/23624/18; від 16 листопада 2022 року № 127/9600/22; від 05 вересня 2019 року № 756/3859/19; від 09 березня 2023 року № 711/3693/22; від 27 червня 2022 року № 341/1363/21; від 22 лютого 2023 року № 531/352/22; від 01 червня 2022 року № 161/16344/20; від 12 лютого 2020 року № 453/225/19; від 01 червня 2022 року № 161/16344/20, не заслуговує на увагу, оскільки справа, що переглядається апеляційним судом не є подібною зі справами, зазначеними скаржником, оскільки у цій справі встановлені інші фактичні обставини, відмінний зміст спірних відносин, склад учасників правовідносин, чим у справах, на які посилається скаржник.

При цьому апеляційний суд виходить з того, що висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц, від 6 червня 2018 року у справах № 308/6914/16-ц, N 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц тощо).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) касаційного суду, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц (пункт 88), від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 93), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 27.3), від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (пункт 49), від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (пункт 43), від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (пункт 43), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (пункт 31), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 7.20) тощо).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність у цій справі обставин щодо вчинення домашнього насильства стосовно дітей та самого заявника.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково не взяв

до уваги вирок суду стосовно ОСОБА_6 , яка була засуджена за перешкоджання виконання судового рішення щодо спілкування дітей зі своїм батьком ОСОБА_1 є неприйнятними, оскільки по-перше, події про які йдеться у вироку мали міс це в 2021 році, а по-друге, встановлені вироком суду обставини, свідчать про тривалі неприязливі стосунки між ОСОБА_6 та її колишнім чоловіком ОСОБА_1 , заявником у справі, що переглядається.

Також не має відношення до зазначених у заяві обставин вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївській області від 29 липня 2024 року стосовно ОСОБА_7 , якого було засуджено за частиною 2 статті 342, частиною 1 статті 125, частиною 1 статті 126 КК України, оскільки чи події, пов`язані з опором працівникові правоохоронного органу під час виконання їм службових обов`язків, що мали місце 16 травня 2022 року. Більш того, зазначений вирок скасований судом апеляційної інстанції 04 лютого 2025 року та справа призначена до нового розгляду, остаточне рішення на час перегляду цієї справи, не прийнято.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зауважує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За наведеного, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані заявником докази не доводять, що заявник та його діти, піддавались формам домашнього насильства зі сторони матері та її вітчима, а тому відсутні ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, у значній мірі зводяться до переоцінки доказів на свій розсуд.

Відповідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 червня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 червня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 16 липня 2025 року