Номер провадження: 22-ц/813/441/25
Справа № 492/1151/21
Головуючий у першій інстанції Гусєва Н.Д.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю представника позивача Кочурова А.О., представника відповідача Шаркевича В.Г., експерта Вітвіцького І.І.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Шаркевича Віктора Трохимовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 01 травня 2023 року по справі за позовом адвоката Качурова Андрія Олександровича в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в:

25 жовтня 2021 року адвокат Качуров Андрій Олександрович в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант» (-далі ТДВ «СК «Мотор-Гарант») про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди посилаючись на те, що 10 липня 2021 року з вини відповідача ОСОБА_1 сталася ДТП, в результаті якої автомобіль марки «BMW Х5», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 , отримав механічні пошкодження. Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 липня 2021 року відповідач був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідальність відповідача на момент вчинення ДТП була застрахована згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Страховик сплатив позивачу суму відшкодування в розмірі 127 400,00 грн, однак зазначена сума відшкодування не покриває повністю витрати на відновлення пошкодженого автомобіля. Згідно висновку експерта №27/21-Е від 30.08.2021 вартість матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого автомобіля складає 524 734,08 грн. Крім того, позивач поніс витрати на послуги евакуатора в розмірі 3 000,00 грн, судового експерта в розмірі 2 800,00 грн, відновлення номерного знаку та рамки в сумі 310,00 грн. З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути з відповідача загальну суму відшкодування з урахуванням суми сплаченої страховиком у розмірі 409 370,08 грн, оскільки відповідач відмовляється відшкодувати завдану шкоду в добровільному порядку.

24 травня 2022 року адвокат Шаркевич Віктор Трохимович в інтересах відповідача ОСОБА_1 надав суду відзив на позовну заяву, у якому заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що ТДВ СК «Мотор Гарант» 02 вересня 2021 року прийнято рішення про виплату потерпілому страхового відшкодування в розмірі 127 400 грн на підставі висновку експерта автотоварознавчого дослідження автомобіля BMW Х5 д.р.н. НОМЕР_1 , який базується на протоколі і схемі місця ДТП, в якому вказано перелік видимих (зовнішніх) пошкоджень транспортного засобу, отриманих внаслідок ДТП, страховий поліс. З висновком експерта Вітвіцього Ігоря Івановича, представника ДП «Фірми Дженерал Моторс» та витратами, пов`язаними з ДТП, відповідач не погоджується.

25 серпня 2022 року адвокат Кочуров Андрій Олександрович в інтересах позивача ОСОБА_2 надав суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якому зазначав, що представник відповідача у відзиві не навів посилання на жодну норму закону або судову практику, які б передбачали звільнення винуватця ДТП від сплати шкоди, завданої ДТП, розмір якої не покриває страхова виплата.

Адвокат Кочуров А.О. в інтересах позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі.

Адвокат Шаркевич Віктор Трохимович в інтересах відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Вимоги в частині відшкодування вартості матеріального збитку визнав у сумі 202 681,70 грн, яка визначена страховою компанією, посилаючись на те, що сума відшкодування заявлена позивачем є завищеною, а також просив зменшити витрати на професійну правничу допомогу до 10 000,00 грн.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТДВ «СК «Мотор-Гарант» в судове засідання не з`явився, але до суду від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та пояснення, згідно яких ТДВ «СК «Мотор-Гарант» виплачено страхове відшкодування ОСОБА_2 у сумі 127 400,00 грн, оскільки визнано подію страховим випадком.

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 01 травня 2023 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Суд стягнув з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) шкоду, завдану внаслідок ДТП в розмірі 364 665 (триста шістдесят чотири тисячі шістсот шістдесят п`ять) грн 91 коп;

стягнув з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 100 (чотири тисячі сто) грн 66 коп, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 939 (двадцять тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять) грн 98 коп;

в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Заходи забезпечення позову, вжиті судом відповідно до ухвали Арцизького районного суду Одеської області від 22 лютого 2022 року продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 16 червня 2023 року внесені виправлення в судове рішення Арцизького районного суду Одеської області від 01 травня 2023 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТДВ «СК «Мотор-Гарант» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, а саме, у абзаці другому та третьому резолютивної частини рішення суду зазначити дату народження ОСОБА_2 «… ІНФОРМАЦІЯ_1 …», дату народження та реєстраційний номер облікової картки платника податків ОСОБА_1 «… ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 …».

В апеляційній скарзі адвокат Шаркевич В.Т. в інтересах відповідача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким визначити відшкодування майнової шкоди в розмірі 202 681, 70 грн, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В судове засідання , призначене на 10 червня 2025 року об 13:30 год з`явились: представник позивача Кочуров А.О., представник відповідача - ОСОБА_3 та експерт Вітвіцький І.І., інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи (т. 3, а.с. 195).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та у відзиві адвоката Кочурова А.О. в інтересах позивача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Отже, колегія суддів перевіряє в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише частині стягнення з відповідача ОСОБА_4 різниці страхового відшкодування з фактичною вартістю відновлювального ремонту в розмірі 25269,80 грн. та відмову у задоволенні вимог про відшкодування вират на правничу професійну допомогу.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до статей 3, 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Згідно статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Судом першої інстанції встановлено, що як вбачається зі схеми місця ДТП, 10 липня 2021 року о 13 год. 40 хв., по вул. Кишинівській, буд. №20, в с. Семенівка, Білгород-Дністровського району, Одеської області сталася ДТП за участю т/з марки «ВАЗ 21121», д.р.н. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_1 , відповідача по справі, та т/з марки «BMW Х5», д.р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , позивача по справі (т. 1 а.с. 9).

Постановою Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 22 липня 2021 року, ОСОБА_1 , відповідач по справі, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (т. 1 а.с. 10, 11).

Між ТДВ «СК «Мотор-Гарант» та ОСОБА_1 , відповідачем по справі, 05 липня 2021 року був укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АР №5419643, (т. 2 а.с. 18) на підставі якого ТДВ «СК «Мотор-Гарант» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку виплатити страхову суму в порядку, визначеному договором (т. 1 а.с. 12, т. 2 а.с. 8).

Як вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля марки «BMW Х5», д.р.н. НОМЕР_1 , є ОСОБА_2 , позивач у справі (т. 1 а.с. 8, 57).

13 липня 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся із заявою до ТДВ «СК «Мотор-Гарант» про виплату страхового відшкодування (т. 2 а.с. 9).

Як вбачається із повідомлення від 02.09.2021, ТДВ «СК «Мотор-Гарант» повідомило позивача ОСОБА_2 про прийняття рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 127 400,00 грн. (т. 1 а.с. 13)

Відповідно до страхового акту №341/21-ГПО від 02.09.2021, а також з урахуванням розрахунку суми виплати страхового відшкодування, ремонтної калькуляції №731 від 22.07.2021, наказу №557 від 02.09.2021 про виплату страхового відшкодування визначена сума страхового відшкодування з урахуванням франшизи у розмірі 127 400,00 грн (т. 2 а.с. 10, 11-12, 13, 14).

Згідно платіжного доручення №3170 від 02.09.2021 ТДВ «СК «Мотор-Гарант» перераховано страхове відшкодування ОСОБА_2 , позивачу по справі (т. 1 а.с. 67, 68, 69), у розмірі 127 400,00 грн (т. 2 а.с. 15).

Відповідно до висновку експерта №27/21-Е від 30.09.2021 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «BMW Х5», д.р.н. НОМЕР_1 , пошкодженого внаслідок ДТП, що сталася 10 липня 2021 року складає 480 027,91 грн (т. 2 а.с. 24-63).

З наданого позивачем рахунку №BL000010279 від 21.07.2021 офіційного дилера компанії «BMW» в Україні ДП «Фірма «Емералд Моторс» загальна вартість відновлювального ремонту автомобіля «BMW Х5», д.р.н. НОМЕР_1 склала з врахуванням ПДВ 492 701,89 грн. Вказана сума є близькою до суми відновлювального ремонту, зазначеної у висновку експерта №27/21-Е від 30.08.2021.

Розмір завданих позивачу збитків, який встановлено вищевказаним експертним висновком, відповідачем не спростовано, що є його процесуальним обов`язком.

Крім того, позивачем були витрачені кошти на оплату послуг огляду автомобіля після ДТП та часткове розбирання для дефектування у розмірі 5 928,00 грн (т. 1 а.с. 18, 19, 20), послуги евакуатора 3 000,00 грн (т. 1 а.с. 21), відновлення номерного знаку та пластикової рамки в розмір 310,00 грн (т. 1 а.с. 23), послуги експерта у розмірі 2 800,00 грн (т. 1 а.с. 65).

За змістом статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до пункту 2.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092 (далі - Методика), вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Згідно пункту 2.4 указаної Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до роз`яснень, що викладені в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 в справі №359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) зроблений висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди, що перевищує ліміт відповідальності страховика, і сумою виплаченого страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

За таких обставин, до страхувальника можна пред`являти вимогу про відшкодування майнової шкоди лише після сплати страховиком суми страхового відшкодування, передбаченої договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, або у разі відмови страховика у виплаті страхового відшкодування.

Судом встановлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача та отримання потерпілим ОСОБА_2 позивачем по справі, суми страхового відшкодування у розмірі 127 400,00 грн. Предметом спору є різниця між розміром страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту з урахуванням зносу в розмірі 409 370,08 грн.

Також, судом встановлено, що між ТДВ «СК «Мотор-Гарант» та відповідачем ОСОБА_1 , 05 липня 2021 року був укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АР №5419643, на підставі якого ТДВ «СК «Мотор-Гарант» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку виплатити страхову суму в порядку, визначеному договором (т. 1 а.с. 12, т. 2 а.с. 8).

Згідно з висновком експерта №27/21-Е від 30.08.2021 вартість відновлювального ремонту т/з «BMW Х5», д.р.н. НОМЕР_1 , пошкодженого внаслідок ДТП, що сталася 10 липня 2021 року складає 480 027,91 грн (т. 2 а.с. 24-63).

ТДВ «СК «Мотор-Гарант» виплачено ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 127 400,00 грн (т. 2 а.с. 15).

Оскільки вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_2 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то з відповідача ОСОБА_1 , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Судом встановлено, що на підставі акту виконаних робіт №IN000007211 від 26.07.2021, рахунку №BL000010363 від 26.07.2021 позивач перерахував 5 928,00 грн ДП «Фірма «Емералд Моторс», яке проводило огляд транспортного засобу (т. 1 а.с. 18, 19, 20). Згідно акту прийому виконаних робіт №1 від 19.07.2021 позивач поніс витрати на послуги евакуатора в розмірі 3 000,00 грн (т. 1 а.с. 21). Також, позивачем понесені витрати на відновлення номерного знака та пластикової рамки у розмірі 310,00 грн, що підтверджується товарним чеком №3110 від 30.08.2021 та квитанцією № від 31.08.2021 (т. 1 а.с. 23). На підтвердження витрат на послуги експерта позивачем надано суду договір про проведення експертного дослідження від 28.07.2021 та квитанцію №0.0. від 28.07.2021 на суму 2 800,00 грн (т. 1 а.с. 64, 65).

На підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позов в частині стягнення з відповідача витрат на послуги, пов`язані з оглядом транспортного засобу, послуги евакуатора, експерта, відновлення номерного знака та пластикової рамки у розмірі 120 38,00 грн підлягає задоволенню.

Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення заявлених ОСОБА_2 вимог.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача судового збору за подання до суду позовної заяви та заяви про забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову на відповідача.

Загальна сума заявлених позовних вимог складала 409 370,08 грн, судовий збір сплачений в сумі 4 093,70 грн (т. 1, а.с. 7). Рішенням суду задоволено позовні вимоги у розмірі 364 665,91 грн, що становить 89,08% від суми заявлених позовних вимог.

Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам (4 093,70 х 89,08 %), що становить 3 646,66 грн.

Також, позивачем під час подачі позову до суду було сплачено судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн (т. 1 а.с. 87), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується вимоги позивача про відшкодування понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в сумі 22 251,10 грн, суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. ч. 3, 5 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також, відповідно до статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, провадження №12-171гс19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19).

Згідно вимог частин 1-5 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої палати Верховного Суду: від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19), від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 (провадження №12-14гс22)).

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19).

У вказаній постанові Велика палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Разом із тим, у пунктах 150-151 постанови Великої палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 (провадження №12-14гс22) вказано, що клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу має бути належним чином мотивовано.

У справі «East/West Alliance Limited проти України» Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Представником відповідача адвокатом Шаркевичем В.Т. до завершення судових дебатів було усно заявлено клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, однак він жодним чином не обґрунтував його та не надав відповідних доказів завищення витрат на послуги адвоката, непропорційності їх складності справи та надмірності таких витрат для позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що підстав для відмови чи зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу відсутні, оскільки усне клопотання, заявлене представником відповідача, є необґрунтованим та не доводить неспівмірності витрат, які просить стягнути позивач.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, позивач надав суду: копію договору про надання правової допомоги від 09.09.2021, укладеного між адвокатом Кочуровим А.О. та ОСОБА_2 , позивачем по справі, (т. 1 а.с. 70-71); ордер на надання правничої (правової) допомоги від 09.09.2021 (т. 1 а.с. 76); копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ОД №003365, виданого 18.07.2018 (т. 1 а.с. 77); детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 09.09.2021 (т. 1 а.с. 74), відповідно до якого позивачу адвокатом Кочуровим А.О. була надана наступна правнича допомога: консультація, підготовка та складання позову, формування правової позиції у справі на суму 1 000,00 грн; узагальнення судової практики за аналогічними справами у сумі 2 000,00 грн; складання заяви про забезпечення позову 1 000,00 грн; складання розрахунку завданої шкоди (збитку) 1 000,00 грн; складання позову у сумі 3 000,00 грн; участь в судових засіданнях, складання процесуальних заяв, клопотань у розмірі 2 000,00 грн; винагорода адвоката (гонорар успіху) 3% х 409 370,00 грн у розмірі 12 281,10 грн; розрахунок гонорару від 09.09.2021 (т. 1 а.с. 75); рахунок-фактуру №09/09 від 09.09.2021 (т. 1 а.с. 73); прибутковий касовий ордер №09/09 від 09.09.2021 (т. 1 а.с. 72).

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу цілком пов`язані з її розглядом, відповідають обсягу наданих послуг та виконаних робіт, є неминучими (у зв`язку з виконанням умов договору про правничу допомогу), розмір яких є обґрунтованим та пропорційним предмету спору. Витрати відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Разом з тим, відсутні підстави для стягнення з відповідача «гонорару успіху» в розмірі 12 281,10 грн, тобто 3% від суми збитків, заявленої позивачем, виходячи з того, що судом позов задоволено частково та загальна сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу складає 364 665,91 грн.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а також відсутність належним чином обґрунтованого клопотання представника відповідача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20 939,98 грн в якості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, у зв`язку з чим вимоги позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню.

Посилання адвоката Шаркевича Віктора Трохимовича в інтересах відповідача ОСОБА_1 в апеляційні скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції помилково не враховано, що визначений судом розмір шкоди, заданої ДТП, є завищеним, й відшкодуванню підлягає реальний розмір шкоди, визначений страховою компанією, - 202 681,70 грн, не приймаються до уваги, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції Українив Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 , та його представником, адвокатом Кочуровим Андрієм Олександровичем, доведено належним чином підстави позову, а саме, стягненню підлягає різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням в розмірі 352 627, 91 грн та витрати на послуги, пов`язані з оглядом транспортного засобу, послуги евакуатора, експерта, відновлення номерного знаку та пластикової рамки у розмірі 12 038,00 грн, а всього в загальному розмірі 364 665, 91 грн (триста шістдесят чотири тисячі шістсот шістдесят п`ять) гривень 91 копійка.

Так, у пунктах 71, 72 постанови Великої палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) зроблено правовий висновок, що «Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування».

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика.

Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 31.07.2019 у справі №522/13229/16 (провадження №61-34303св18) виходив з наступного: «Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини 1 статті 1188 ЦК України).

Згідно статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Установивши, що вартість матеріального збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталась з вини ОСОБА_2 , перевищує розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача, як із винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням у розмірі 44 889, 48 грн ОСОБА_2 цей розмір шкоди не спростовано.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року на вказане уваги не звернув, вказуючи на те, що страховик виплатив страхове відшкодування у погодженому із потерпілим розмірі, помилково вважав, що таке позбавляє права потерпілого звернутися до винної особи за відшкодуванням різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням, не зазначив якою нормою чинного законодавства це передбачено.

Викладені судом апеляційної інстанції висновки стосуються відносин між потерпілим і страховиком та не стосуються правовідносин, які виникли між потерпілим і винною особою (сторонами у справі) на підставі статті 1194 ЦК України».

Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги, що відповідно до висновку експерта №27/21-Е від 30.08.2021 вартість відновлювального ремонту т/з «BMW Х5», д.р.н. НОМЕР_1 , пошкодженого внаслідок ДТП, що сталася 10 липня 2021 року складає 480 027,91 грн (т. 2 а.с. 24-63).

З наданого позивачем рахунку №BL000010279 від 21.07.2021 офіційного дилера компанії «BMW» в Україні ДП «Фірма «Емералд Моторс» загальна вартість відновлювального ремонту автомобіля «BMW Х5», д.р.н. НОМЕР_1 склала з врахуванням ПДВ 492 701,89 грн. Вказана сума є близькою до суми відновлювального ремонту, зазначеної у висновку експерта №27/21-Е від 30.08.2021.

Позивачем також були витрачені кошти на оплату послуг огляду автомобіля після ДТП та часткове розбирання для дефектування у розмірі 5 928,00 грн (т. 1 а.с. 18, 19, 20), послуги евакуатора 3 000,00 грн (т. 1 а.с. 21), відновлення номерного знаку та пластикової рамки в розмір 310,00 грн (т. 1 а.с. 23), послуги експерта у розмірі 2 800,00 грн (т. 1 а.с. 65).

Розмір завданих позивачу збитків, який встановлено вищевказаним експертним висновком, та витрат, пов`язаних безпосередньо з ДТП, відповідачем не спростовано, що є його процесуальним обов`язком.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Великої палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідивши в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що наявні у справі докази, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив, що стягненню підлягає різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням в розмірі 352 627, 91 грн та витрати на послуги, пов`язані з оглядом транспортного засобу, послуги евакуатора, експерта, відновлення номерного знаку та пластикової рамки у розмірі 12 038,00 грн, а всього в загальному розмірі 364 665, 91 грн (триста шістдесят чотири тисячі шістсот шістдесят п`ять) гривень 91 копійка.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що відповідач порушив його права щодо реального відновлення пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Інших правових доводів в частині відшкодування шкоди апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи в частині задоволених вимог про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині вимог й ухвалення нового судового рішення про відшкодування шкоди в розмірі 202 681,70 грн немає.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про присудження гонорар «успіху» в сумі 10 939,98 грн, тобто 3% від визначеної судом суми збитків в розмірі 364 665,91 грн.

Так, у пунктах 5.40. - 5.45. постанови від 12.05.2020 №904/4507/18 (провадження 12 171гс19) «Велика палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява №35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».

Отже, «додаткова винагорода адвокату за досягнення позитивного рішення у справі за своїм змістом і правовою природою не є ціною договору у розумінні статей 632, 903 ЦК України, так як і не є професійною правничою допомогою в розумінні пункту 1 частини 2 статті 126 ГПК України, оскільки не є послугою адвоката та не відноситься до судових витрат».

Таким чином, гонорар «успіху» в сумі 10 939,98 грн не є послугою адвоката та не відноситься до судових витрат, тому у присудженні вказаної суми слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн, відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Порушення судом норм права, а саме, статті 137 ЦПК України та статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогуй ухвалення в цій частині нового судового рішення, яким про залишити вимоги про відшкодування гонорару успіху в сумі 10 939,98 грн без задоволення. В решті рішення суду першої інстанції зашити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Шаркевича Віктора Трохимовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 01 травня 2023 року змінити та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 939,98 грн залишити без задоволення.

В частині стягнення різниці між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням в загальному розмірі 364 665, 91 грн (триста шістдесят чотири тисячі шістсот шістдесят п`ять) гривень 91 копійка, відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн та витрат по сплаті судового збору залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 30 червня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда