КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9973/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 липня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Григоренко І.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про відшкодування шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В серпні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути на свою користь з Офісу Генерального прокурора 21,50 грн. матеріальної шкоди та 1000000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій посадових (службових) осіб Офісу Генерального прокурора при розгляді його заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 27 травня 2021 року, що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації.

Позов мотивував тим, що 27 травня 2021 року на адресу Генерального прокурора він направив заяву про кримінальне правопорушення, в якій зокрема просив зареєструвати дану заяву в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, відкрити кримінальне провадження за ст. 383 КК України відносно судді Сокальського районного суду Львівської області Адамовича М.Я.

15 червня 2021 року з Офісу Генерального прокурора він отримав листа від 08 червня 2021 року, яким повідомлено про надсилання заяви ОСОБА_1 щодо можливих неправомірних дій судді Сокальського районного суду Львівської області Адамовича М.Я. до Львівської обласної прокуратури.

Вказував, що дії Генерального прокурора при розгляді його заяви про вчинене кримінальне правопорушення є незаконними, порушують вимоги ст. 1, 9, 55, 56, 214 КПК України, оскільки прокурор зобов`язаний був зареєструвати заяву ОСОБА_1 шляхом внесення даних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а вже після цього невідкладно, але не пізніше наступного дня, з дотриманням правил підслідності передати наявні у нього матеріали до органу досудового розслідування та доручити проведення досудового розслідування, чого не було зроблено, в результаті чого порушено норми даної статті та права, гарантовані п. 1 ч. 2 ст. 56 КПК України. В КПК України відсутні норми, які надають право Генеральному прокурору не вносити відомості до ЄРДР на підставі його заяви про вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року в справі № 757/31580/21-к скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення задоволено, зобов`язано уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 27 травня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Вказував, що для направлення на адресу Печерського районного суду м. Києва скарги на порушення Генеральним прокурором норм чинного законодавства ним було витрачено 21,50 грн. згідно квитанції рекомендованого листа № 398 від 05 червня 2021 року.

Зазначав, що відповідачем допущено грубе порушення норм ст. 19, 40, 64, 68 Конституції України та норми КПК України, що підтверджується ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року в справі № 757/31580/21-к, є свідомим глузуванням органів державної влади України, тому що він в короткі терміни не зміг захистити свої права, в результаті чого йому було спричинено моральну шкоду, яка полягала у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань в зв`язку з тим, що він в короткі терміни не зміг захистити свої порушені права, було порушено нормальні ділові зв`язки через неможливість продовження активної підприємницької діяльності, порушено стосунки з оточуючими людьми, так як всі родичі та знайомі глузують, стверджуючи, що він не веде свою діяльність в межах закону, адже кожне рішення органу державної влади, яким відмовлено в задоволенні вимог, стверджує про їх незаконність.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом в рішенні неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та має місце неправильність установлення обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, в порушення ст. 10, 12, 78, 81, 82 ЦПК України суд не вказує в рішенні докази, надані відповідачем, а саме, що норми Конституції України не мають найвищу юридичну силу, що згідно вимог ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина не захищаються судом, що на підставі ст. 56 Конституції України позивач не має права на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, що Офіс Генерального прокурора не відноситься до органів державної влади; що законне рішення прийняв Офіс Генерального прокурора за наслідками перевірки заяви ОСОБА_1 про вчинене кримінальне правопорушення; що не були порушені Офісом Генерального прокурора права, гарантовані Конституцією України, КПК України при проведенні перевірки заяви про вчинене кримінальне правопорушення, що Офіс Генерального прокурора має право не виконувати рішення Конституційного Суду України та норми законів, що ОСОБА_1 не має право на відшкодування шкоди, завданої в результаті незаконних дій Офісу Генерального прокурора при проведенні перевірки заяви про вчинення кримінального правопорушення, що ОСОБА_1 не завдано матеріальну та моральну шкоду в результаті незаконних дій Офісу Генерального прокурора при проведенні перевірки заяви про вчинення кримінального правопорушення, що ОСОБА_1 позбавлений прав, гарантованих ст.. 40, 56 Конституції України, ст. 56 КПК України.

Зазначав, що в порушення ст. 264 ЦПК України суд першої інстанції не надав відповіді на питання, передбачені ч. 1 ст. 264 ЦПК України, чим були порушені норми даної статті.

Вказував, що суд першої інстанції посилався в рішенні на постанови Пленуму Верховного Суду України, не зазначаючи підстави використання цих постанов, адже на даний час Верховного Суду України не існує.

Не погоджувався з висновками суду першої інстанції, вказуючи, що у ст. 23 ЦК України відсутні норми, згідно яких реалізація механізму оскарження бездіяльності слідчого чи прокурора не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.

Не погоджувався з висновками суду першої інстанції, що сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне за собою наслідків цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральну шкоду, оскільки всупереч ст. 263 ЦПК України судом не вказано норми закону, на підставі яких було зроблено такі висновки.

Зазначав, що судом не вказано, на підставі якого закону і які саме докази ОСОБА_1 зобов`язаний був надати для обґрунтування моральної шкоди, яка полягала у приниженні ділової репутації, моральних переживань у зв`язку з діями відповідача, натомість висновки суду першої інстанції про відсутність відповідних доказів порушують норми ст. 56 Конституції України, ст. 1166, 1167 ЦК України.

Вказував, що суд першої інстанції зобов`язаний був на підставі ч. 1 ст. 1167 ЦК України задовольнити позов, тому що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року в справі № 757/31580/21-к встановлено вину та незаконність дій посадових осіб Офісу Генерального прокурора, або на підставі ст. 40 Конституції України вказати в рішенні докази, що шкоду завдано не з вини відповідача, що права не порушувались і не порушуються, але цього зроблено не було, в результаті чого було порушено норми даної статті.

Наголошував, що суд першої інстанції зобов`язаний був застосувати норми Конституції України як норми прямої дії, і враховуючи норми ст. 56, 22, 40 Конституції України, задовольнити позов або на підставі ст. 8, 40, 55 Конституції України вказати в рішенні докази, що права не порушувались, що ОСОБА_1 позбавлено прав, гарантованих ст. 40, 56 Конституції України, однак цього зроблено не було.

Вказував, що на підставі п. 3 ст. 129 Конституції України суд першої інстанції зобов`язаний був вказати в рішенні докази, надані позивачем в обґрунтування своїх вимог, та докази, надані відповідачем, чого зроблено не було.

Вказував, що на підставі ст. 129-1 Конституції України суд першої інстанції зобов`язаний був виконати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року в справі № 757/31580/21-к, якою задоволено скаргу ОСОБА_1 .

Вказував також, що на підставі ст. 151-2 Конституції України суд першої інстанції зобов`язаний був виконати рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2001 від 23 травня 2001 року, рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2001 від 03 жовтня 2001 року шляхом задоволення позову або вказати в рішенні норми Конституції, на підставі яких суд не зобов`язаний виконувати рішення Конституційного Суду України.

Вказував, що суд першої інстанції зобов`язаний був підтвердити незаконність дій Офісу Генерального прокурора при розгляді заяви ОСОБА_1 про вчинене кримінальне правопорушення, тому що подану ним заяву Офіс Генерального прокурора повинен був розглянути на підставі норм КПК України, а не Закону України «Про звернення громадян», але цього зроблено не було.

Вказував, що суд першої інстанції зобов`язаний був на підставі ст. 40, 56 Конституції України задовольнити його позов, оскільки відповідно до ст. 56 КПК України Офіс Генерального прокурора зобов`язаний зареєструвати заяву про вчинене кримінальне правопорушення у ЄРДР, чого зроблено не було.

Зазначав, що на підставі ч. 7 ст. 214 КПК України Офіс Генерального прокурора повинен був зареєструвати заяву ОСОБА_1 про вчинене кримінальне правопорушення шляхом внесення даних відомостей до ЄРДР, а вже після цього невідкладно, але не пізніше наступного дня, з дотриманням правил підслідності передати наявні у нього матеріали до органу досудового розслідування та доручити проведення досудового розслідування, чого зроблено не було, в результаті чого порушено норми даної статті та права, гарантовані п. 1 ч. 2 ст. 56 КПК України.

Вказував, що на підставі ст. 22, 23, 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України суд першої інстанції зобов`язаний був задовольнити позов, тому що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року в справі № 757/31580/21-к встановлено вину та незаконність дій Офісу Генерального прокурора, або на підставі ст. 40 Конституції України вказати, що шкоду завдано не з вини відповідача, що права не порушувались та не порушуються, що в результаті незаконних дій відповідача не могло відбутися приниження ділової репутації і він не міг душевно страждати.

Наголошував, що на підставі ст. 56 Конституції України суд мав задовольнити його позов, тому що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року в справі № 757/31580/21-к встановлено вину та незаконність дій Офісу Генерального прокурора при розгляді його заяви про злочин, або на підставі ст. 40 Конституції України вказати в рішенні докази, що шкоди ОСОБА_1 завдано не з вини відповідача, що права не порушувались і не порушуються, але цього зроблено не було.

Від відповідача Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач, керуючись ст. 359, 360, 374, 375 ЦПК України, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вказував, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року в справі № 757/31580/21-к скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви задоволено, зобов`язано внести відомості за вищевказаною заявою ОСОБА_1 до ЄРДР та розпочати досудове розслідування. Офісом Генерального прокурора ухвалу слідчого судді виконано, та згідно з відомостями ЄРДР, 18 жовтня 2021 року розпочато кримінальне провадження № 0002124 за ч. 1 ст. 364 КК України.

Вказував також, що вважає рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року законним, таким, що постановлено з дотриманням вимог цивільного судочинства відповідно до ст. 2 КПК України, а справа вирішена згідно з нормами матеріального і процесуального права, крім того, судом враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Як зазначено в оскаржуваному рішенні, позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди.

Посилався на вже існуючу судову практику за позовами ОСОБА_1 до державних органів про стягнення моральної шкоди, у задоволенні яких ОСОБА_1 відмовлено.

Вказував, що доводи апеляційної скарги зводяться до тверджень, викладених у позовній заяві, та цитування норм законодавства, та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Крім того, в апеляційній скарзі позивач в зв`язку з неоднозначним на його думку застосуванням по даній справі вимог ст. 8, 40, 55, 56, 124 Конституції України, ст. 147, п. 1 ст. 150 Конституції України, ст. 17, 18 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення ЄСПЛ у справі «Богатова проти України», просив вирішити питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності постанов Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

Вирішуючи дане клопотання, суд виходить із наступного.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 46 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Пленум Верховного Суду приймає рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України.

Аналіз положень цього Закону свідчить про те, що апеляційні суди не наділені повноваженнями щодо вирішення питання про звернення до Конституційного Суду України з відповідним поданням.

Відповідно до частини шостої статті 10 ЦПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Оскільки апеляційний суд не має повноважень вирішувати питання про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів, зазначене клопотання ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Аналогічні правові висновки щодо суб`єкта внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, викладені в постанові Верховного Суду від 24 грудня 2024 року в справі № 461/9615/23 (провадження № 61-4379св24).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту завдання йому матеріальної та моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі 1 000 021,50 грн. саме з вини відповідача.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 27 травня 2021 року ОСОБА_1 направив на адресу Генерального прокурора заяву про кримінальне правопорушення щодо можливих неправомірних дій судді Сокальського районного суду Львівської області Адамовича М.Я. (а. с. 6-10).

05 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва зі скаргою на порушення Генеральним прокурором норм чинного законодавства при розгляді його заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 27 травня 2021 року для вирішення питання по суті (а. с. 12).

08 червня 2021 року листом Прокурора першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних підрозділів Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора О. Ткаченко № 31/3/1-40412-21 заяву ОСОБА_1 від 27 травня 2021 року щодо можливих неправомірних дій судді Сокальського районного суду Львівської області Адамовича М.Я. надіслано до Львівської обласної прокуратури для організації її розгляду згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства. Крім того, відповідним листом заявнику роз`яснено, що відповідно до п. 3.7 Інструкції про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури України заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 03 грудня 2012 року № 125, заяви та повідомлення про вчиненні кримінальні правопорушення, що надійшли до Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора), скеровуються до прокуратур обласного рівня за територіальною юрисдикцією (а. с. 11).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 06 вересня 2021 року у справі № 757/31580/21-к скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення задоволено з тих підстав, що станом на час розгляду скарги в суді відомості із заяви ОСОБА_1 уповноваженими особами Офісу Генерального прокурора не були внесені до ЄРДР та розслідування не розпочиналось, хоча містить об`єктивні дані, що дійсно свідчать про ознаки злочину (час, місце спосіб та інші обставини вчинення злочину), зобов`язано уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 27 травня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а. с. 13).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із пунктом 3 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

З матеріалів справи встановлено, що кримінальна справа стосовно ОСОБА_1 не порушувалася, до адміністративної відповідальності він не притягувався, при цьому не встановлено інших обставин, передбачених ч. 1 ст. 1176 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», які дають підстави для відшкодування майнової та моральної шкоди, жодних неправомірних дій, які б потягли за собою негативні наслідки для позивача, Офісом Генеральної прокуратури не вчинено.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У справі, яка переглядається, позивач пов`язував завдання йому моральних страждань із неналежним, на його думку, розглядом посадовими особами Офісу Генерального прокурора його заяви про вчинення кримінального правопорушення та невнесенням відомостей до ЄРДР.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, керувався тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної та матеріальної шкоди, а також причинний зв`язок між діями посадових осіб Офісу Генерального прокурора, про які вказано у позові ОСОБА_1 , та настанням шкоди.

Обґрунтовуючи завдання йому матеріальної шкоди, позивач посилався на те, що для направлення на адресу Печерського районного суду м. Києва скарги на порушення Генеральним прокурором норм чинного законодавства ним було витрачено 21,50 грн. згідно квитанції рекомендованого листа № 398 від 05 червня 2021 року.

Разом із тим, із долученої до матеріалів справи квитанції Укрпошти не можна дійти беззаперечного висновку, що у даному рекомендованому повідомленні було направлено саме скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Офісу Генерального прокурора, оскільки опис вкладення до рекомендованого листа відсутній, а отже, що ним сплачено 21,50 грн. саме в зв`язку з розглядом даної справи.

Обґрунтовуючи завдання йому моральної шкоди, позивач посилався на те, що бездіяльністю посадових осіб Офісу Генерального прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення, йому спричинено моральну шкоду, що полягала у приниженні честі, гідності та ділової репутації, а також моральних переживаннях, які він зазнав через порушення нормальних ділових зв`язків та стосунків з оточуючими людьми, однак не навів жодних випадків приниження його честі, гідності та ділової репутації, а також порушення нормальних ділових зв`язків, зокрема, розірвання чинних господарських чи цивільно-правових договорів, стороною яких він був, чи неукладення угод, потенційною стороною яких він міг бути, внаслідок бездіяльності Офісу Генерального прокурора.

Відтак, звертаючись до суду, позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому матеріальної та моральної шкоди внаслідок невнесення відомостей посадовими особами Офісу Генерального прокурора про кримінальне правопорушення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, а також причинного зв`язку між цією бездіяльністю та настанням тих негативних наслідків, на які посилається ОСОБА_1 у позовній заяві.

Апеляційний суд звертає увагу, що сама по собі констатація факту неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 не може слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки за обставин цієї справи у порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством, його права поновлено ухвалою слідчого судді про зобов`язання внести відомості до ЄРДР.

У постанові Верховного Суду від 27 березня 2023 року у справі №757/221/21-ц зазначено, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому, не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 02 листопада 2022 року в справі №755/9504/21 (провадження №61-7786св22), від 25 січня 2021 року в справі №227/4410/19 (провадження №61-9407св20), від 25 березня 2021 року в справі №227/3052/19 (провадження №61-22337св19), від 08 вересня 2021 року в справі №638/164/18 (провадження №61-446св21), від 01 грудня 2021 року в справі №638/3758/20 (провадження №61-12540св21).

Згідно з висновками у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №686/27967/19, сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 грудня 2019 року у справі №285/3475/18-ц (провадження №48184св18), від 10 липня 2019 року у справі №522/3429/17 (провадження №28015св18), від 04 березня 2020 року у справі №639/1803/18 (провадження №18842св19).

Апеляційний суд звертає увагу, що ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року в справі № 757/31580/21-к скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора не містить висновків щодо протиправності (незаконності) дій чи бездіяльності Офісу Генерального прокурора.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виснував про те, що сам факт задоволення слідчим суддею скарги позивача на бездіяльність службових осіб та зобов`язання службових осіб виконати вимоги частини першої статті 214 КПК України щодо внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 про злочин не свідчить про завдання йому моральної шкоди.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 06 червня 2024 року у справі № 454/4858/22, від 24 липня 2024 року у справі № 454/2285/23, від 05 листопада 2024 року у справі № 454/3367/23, від 31 березня 2025 року у справі № 454/1808/24.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції повинен був застосувати норми ст. 56 Конституції України як норми прямої дії та задовольнити його позов, тому що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року в справі № 757/31580/21-к встановлено вину та незаконність дій Офісу Генерального прокурора при розгляді його заяви про злочин, або на підставі ст. 40 Конституції України вказати в рішенні докази, що шкоди ОСОБА_1 завдано не з вини відповідача, що права не порушувались і не порушуються, але цього зроблено не було, є необґрунтованими, оскільки результат аналізу статті 56 Конституції України та статей 1173, 1174 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стаття 56 Конституції України є загальною нормою, якою встановлено право особи на відшкодування майнової та моральної шкоди. Водночас норми глави 82 «Відшкодування шкоди» ЦК України є спеціальними та визначають у передбачених цією главою випадках підстави й порядок відшкодування майнової та моральної шкоди.

Апеляційний суд звертає увагу, що правовою підставою для відмови у задоволенні позову стало те, що в ході розгляду справи позивач не довів наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17; від 08 вересня 2021 року у справі № 638/164/18; від 01 грудня 2021 року у справі № 638/3758/20, від 28 лютого 2023 року у справі № 454/2468/21, від 28 лютого 2024 року у справі № 454/2857/22.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не вказав, на підставі яких норм права ним використано текст постанови Пленуму Верховного Суду України, оскільки на даний час такого суду не існує, відхиляються апеляційним судом як безпідставні, оскільки постанови Пленуму Верховного Суду України не є нормативно-правовими актами, які, зокрема, можуть втратити свою чинність, та оскільки постанови Пленуму Верховного Суду України використовуються Верховним Судом при мотивуванні власних постанов.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги щодо порушення судом приписів ст. 263 України, незазначення всіх доказів, відсутність належної мотивації щодо відсутності підстав для задоволення позову, неправильне застосування положень норм матеріального права, зокрема ст. 22, 23, 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, та порушення норм процесуального права, зокрема 10, 12, 78, 81, 82 ЦПК України, виходячи з наступного.

Оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції зобов`язаний був виконати Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2001 від 23 травня 2001 року, Рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2001 від 03 жовтня 2001 року шляхом задоволення позову або вказати в рішенні норми Конституції, на підставі яких суд не зобов`язаний виконувати рішення Конституційного Суду України, відхиляються апеляційним судом як безпідставні, позаяк рішення суду першої інстанції наведеним Рішенням Конституційного Суду України не суперечить.

Доводи апеляційної скарги, що на підставі ст. 129-1 Конституції України суд першої інстанції зобов`язаний був виконати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року в справі № 757/31580/21-к, якою задоволено скаргу ОСОБА_1 , відхиляються апеляційним судом, позаяк ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року в справі № 757/31580/21-к зобов`язання покладено виключно на посадових осіб Офісу Генерального прокурора.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням, спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваного судового рішення, і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

З огляду на значний обсяг апеляційної скарги, апеляційний суд зауважує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовує обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Клопотання ОСОБА_1 про звернення до Конституційного Суду України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 липня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.