ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Ванда А.М.,

з участю позивачки ОСОБА_1 та її представника - адвоката Склярук Т.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференціїу місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 06 листопада 2024 року, постановлене суддею Шаповал Т.В. (повний текст складено 12 листопада 2024 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку набувальної давності,

в с т а н о в и в:

29.12.2021 ОСОБА_1 звернулася в Орджонікідзевський районний суд м.Харкова із указаним позовом, у якому просила визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яка належала її діду ОСОБА_2 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування підстав позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складалася зі спірного домоволодіння, набутого ним у шлюбі з бабою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 21.01.2005 (справа №2-7096) за ОСОБА_4 , матір`ю позивачки, визнано в порядку спадкування за законом право власності на частину домоволодіння після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , та на частину - після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а всього на частини спірного домоволодіння. При цьому, його частини й дотепер зареєстроване за її померлим дідом ОСОБА_2 .

Зазначає, що незважаючи на те, що рішенням суду від 21.01.2005 (справа №2-7096) за ОСОБА_4 визнано право власності лише на частини домоволодіння, фактично безперервно, до дня своєї смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , вона одноосібно володіла указаним об`єктом нерухомості в цілому. Зокрема, сплачувала усі необхідні платежі за будинок в повному обсязі, комунальні рахунки за весь дім з надвірними будівлями, робила його поточний ремонт тощо. Також її мати була зареєстрована в цьому домоволодінні.

Позивачка, ОСОБА_1 , успадкувала зазначені частини домоволодіння після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вона також володіє указаною будівлею в повному обсязі, сплачує комунальні рахунки за увесь будинок, підтримує в задовільному технічному стані всю будівлю та прилежну територію.

Із підстав викладеного та враховуючи, що як і її мати ОСОБА_4 , вона, позивачка, відкрито володіє указаною частиною спірного будинку тривалий час, просить захистити порушене право, визнавши за нею право власності на частину домоволодіння в порядку набувальної давності.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 05.01.2022 відкрито провадження у справі.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 14.03.2022 №7/0/9-22, у зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України територіальну підсудність судових справ Орджонікідзевського районного суду м.Харкова змінено на Київський районний суд м.Полтава.

Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 17.02.2023 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 06.11.2024 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку набувальної давності.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивач не довела наявності підстав для набуття права власності на спірну частину нерухомого майна за давністю володіння. Тоді як тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання спірного житлового будинку у розумінні статті 344 ЦК України не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог.

Позивачка оскаржила рішення районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Із підстав, раніше викладених нею у позовній заяві, доводить, що вона, позивачка, та її мати, ОСОБА_4 , відкрито та добросовісно володіли спірним домоволодінням в цілому та були впевнені у тому, що на його спірну частину ніхто не претендує. Їй, позивачці, невідомо, чи зверталася ОСОБА_5 , друга дружина діда, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, чи залишила на випадок своєї смерті заповіт, чи звертався хтось після її смерті до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Наголошує, що вона, позивачка не приховувала знаходження спірної частини цього майна у її володіння, що також було очевидним для усіх зацікавлених осіб. Таке володіння було відкритим, тривалим та безперервним.

Звертає увагу, що в тексті оскаржуваного рішення районний суд допустив описку, помилково вказавши про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності «на квартиру», а не частини домоволодіння.

Наголошує, що мотиви оскаржуваного рішення зводяться до цитування позиції відповідача, викладеної ним у відзиві на позовну заяву, який подано поза межами строку, визначеного статтею 178 ЦПК України. Наведене, на думку позивача, свідчить про його необ`єктивність і упередженість.

Детально цитуючи положення статей 328, 344 ЦК України та статті 2, 12, 81 ЦПК України, вважає доведеним та не спростованим відповідачем факт набуття нею права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Указує на відсутність у матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі якого районний суд обґрунтовує своє рішення. Натомість, нею надано суду в якості доказу витяг про реєстрацію права власності №6823945 від 24.03.2005, з якого убачається, що її мати, ОСОБА_4 була власником частини спірного домоволодіння. При цьому до листопада 2021 року позивачці не було відомо, за ким зареєстровано право власності на спірну частини такого майна.

Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення районний суд не надав належної оцінки обставинам, установленим рішення від 21.01.2005 у справі №2-7096/2005, з якого убачається, що доля ОСОБА_4 складає: після смерті матері - частини домоволодіння, після смерті батька - частини, а всього частини.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 19.02.2025 відкрито апеляційне провадження у справі; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 27.02.2025.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У суді апеляційної інстанції позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, наполягали на її задоволенні.

Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, у судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, що з огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 25.04.1936 зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ./а.с.16 т.1/

У шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_3 народилася дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , свідоцтво про народження № НОМЕР_2 ./а.с.18 т.1/

23.02.1957 у відділі реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції м.Харкова зареєстровано розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про що ОСОБА_4 видано довідку від 03.12.03 №545./а.с.17 т.17

09.03.1957 у відділі реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції м.Харкова зареєстровано одруження ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , про що ОСОБА_4 видано довідку від 01.11.03 №479./а.с.19 т.1/

ІНФОРМАЦІЯ_6 народилася ОСОБА_8 , її батьками зазначено: ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ./а.с.20 т.1/

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 , а 26.04.2003 - ОСОБА_2 ./а.с.21 т.1/

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 21.01.2005 (справа №2-7098) визнано за ОСОБА_4 право власності на частини домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ./а.с.24-25 т.1/

Згідно із Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6823945 від 24.03.2005 за ОСОБА_4 зареєстровано право приватної власності на частини указаного домоволодіння./а.с.24 т.1/

ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_9 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 - ОСОБА_4 ./а.с.22, 23 т.1/

09.04.2021 державним нотаріусом Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Козелько Т.М. посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_1 після смерті матері ОСОБА_4 , на часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.31 т.1/

12.05.2021 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.10 т.1/

До позовної заяви позивачкою надано технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 ; звіт про оцінку майна./а.с.27-30, 37-54 т.1/

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив із того, що позивачка набула права власності на часток спірного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та достовірно знала, що вона є співвласником будинку і користується ним саме як співвласник. При цьому, позивачка достовірно знала про те, що користується часткою нерухомого майна, яка належала її діду - ОСОБА_2 . У той же час, добросовісність володіння, яка є передумовою для визнання права власності на майно за набувальною давністю, передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України,слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2022 року в справі № 293/1061/21, постанові Верховного Суду від 11 листопада 2022 року в справі № 547/200/21, постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року в справі №140/1774/18.

У межах заявленого спору матеріалами справи підтверджується, що позивачка добросовісно хоча і неправомірно заволоділа частиною спірного домоволодіння, відкрито та добросовісно користуючись ним в цілому понад 10 років, починаючи із січня 2005 року, коли її мати ОСОБА_4 набула право власності на частини відповідного домоволодіння. При цьому, висновки районного суду, що позивачка достовірно знала про те, що користується часткою нерухомого майна, яка належала її діду - ОСОБА_2 , - не спростовують підставність позову, оскільки останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його дружина та спадкоємиця за законом ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 . Відтак, на момент постановлення судового рішення, яким визначено право власності на частку у спірному домоволодінні, у позивачки, за відсутності інших спадкоємців, були легітимні очікування, що у подальшому вона претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення районного суду скасуванню із постановленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 06 листопада 2024 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку набувальної давності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку набувальної давності на 1/ частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.07.2025.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак