Єдиний унікальний номер судової справи: 471/862/24 Головуючий суду першої інстанції Гукова І.Б.
Провадження номер 22-ц/812/805/25 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

21 липня 2025 року м. Миколаїв справа № 471/862/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т. В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 10 березня 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Гукової І.Б. в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено того ж дня, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У липні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» або Товариство) подало до суду зазначений вище позов, який обґрунтовувало наступним.

25 жовтня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №5107339, за умовами якого ТОВ «Мілоан» зобов`язувалося надати відповідачу кредитні кошти у сумі 20 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,88% на день від фактичного залишку кредиту (стандартна (базова) процентна ставка 5% на день від фактичного залишку кредиту) та 1400 грн комісії за надання кредиту одноразово.

ТОВ «Мілоан» виконало свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти у розмірі, визначеному кредитним договором, але ОСОБА_1 своїх зобов`язань не виконала та кредитні кошти з нарахованими відсотками й комісією не повернула.

23 лютого 2022 року ТОВ «Мілоан» відступило на користь позивача право вимоги за кредитним договором №5107339.

Позивач зазначав, що ОСОБА_1 має невиконанні зобов`язання на суму 46843,26 грн, які складаються з заборгованості за тілом кредиту у сумі 19 167 грн, заборгованості за процентами, нарахованими на момент відступлення права вимоги, у сумі 26276,26 грн та заборгованості по комісії у сумі 1 400 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 46843,26 грн, судовий збір у сумі 2422,40 грн.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 10 березня 2025 року позов ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» задоволено частково.

З ОСОБА_1 на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором № 5107339 від 25 жовтня 2021 року в сумі 45443 грн 26 коп. та судовий збір 2349 грн 73 коп.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач довів належними доказами набуття права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором та наявність вказаної заборгованості за ним. Що стосується вимог про стягнення комісії, суд першої інстанції дійшов висновку, що умови договору про сплату комісії є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», а тому такі вимоги не підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Зачепіло З.Я., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у їх задоволенні.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами факт укладення кредитного договору, кредитний договір не містить відомостей про його підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Позивачем не надано доказів перерахування кредитних коштів на її рахунок, не надано дійсних розрахунків та первинних бухгалтерських документів на підтвердження видачі кредиту за кредитним договором. Відповідачка зазначала, що розмір нарахованих відсотків за кредитним договором значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту. Змістовне навантаження встановлення таких відсотків полягає не в компенсаційній, а в каральній, штрафній функції, при цьому сума нарахованих відсотків є очевидно непропорційною до суми зобов`язання та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності. Вказувала, що позивачем не надано доказів надсилання досудової вимоги про необхідність сплати заборгованість за кредитним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», посилаючись на необґрунтованість її доводів, просило апеляційну скаргу залишити без задоволення.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Аналіз доводів та вимог апеляційної скарги свідчить, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії за кредитним договором не оскаржується, а тому згідно приписів частини першої статті 367 ЦПК України, в цій частині не є предметом апеляційного перегляду.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» як новий кредитор, до якого перейшли права вимоги за укладеним ОСОБА_1 кредитним договором від 25 жовтня 2021 року, просило про стягнення з позичальника суми неповернутої заборгованості в розмірі 46 843, 26 грн, яка складається з тіла кредиту у сумі 19 167 грн, процентів за користування кредитом у сумі 26 276, 26 грн та комісії у сумі 1400 грн.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, вважав обґрунтованими позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», оскільки належними доказами доведено набуття позивачем права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором та наявність у відповідача заборгованості за тілом кредиту та процентами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 25 жовтня 2021 року ТОВ «Мілоан» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) уклали договір про споживчий кредит №5107339, за умовами якого кредитодавець зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти у сумі 20 000 грн зі сплатою процентів за користування коштами та одноразової комісії у сумі 1400 грн.

За умовами п. 1.3 та 1.4 договору кредит надається строком на 15 днів, а саме до 09 листопада 2021 року.

У п. 1.5.2 та 1.6 договору сторони передбачили, що проценти за користування кредитом складають 2640 грн, які нараховуються за процентною ставкою 0,88 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

У п.2.2.1, 2.2.2, 2.2.3 передбачено, що позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п.1.5.1-.15.2 договору, в терміни (дату) вказаний у п. 1.4. У випадку якщо позичальник продовжує строк кредитування вказаний у п. 1.3 договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п. 1.5.2 або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п. 1.6 Договору, в сумі та на умовах визначених п. 2.3. договору. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п. 2.2.3 договору. Проценти нараховуються за стандартною (базовою) процентною ставкою, що визначена п. 1.6 цього договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п. 1.3, запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку встановлену п. 1.6. договору. Якщо визначена п. 1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно п. 2.3.1.2 продовжують нараховуватися за базовою ставкою згідно п. 1.6 договору. Стандартна (базова) процентна ставка не є підвищеною. Якщо розмір зобов`язань позичальника зі сплати процентів протягом первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах є меншим ніж заборгованість зі сплати процентів за аналогічний строк кредитування, що продовжений на стандартних (базових) умовах, це означає, що протягом первісного строку кредитування та/або в період пролонгації на пільгових умовах позичальнику була надана знижка, що дорівнює різниці між стандартною (базовою) ставкою встановленою п. 1.6 та процентною ставкою визначеною п. 1.5.2 договору. Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Розмір стандартної (базової) ставки не може бути збільшено товариством без письмової (такої, що прирівнюється до письмової) згоди позичальника.

У пункті 2.3 договору обумовлена пролонгація строку кредитування. Пролонгація на стандартних (базових) умовах передбачена у п. 2.3.1.2 договору, який визначає, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту).

Пункт 4.2 договору передбачає, що у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець, починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця.

Зміст договору свідчить, що сторонами було узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, відповідальність сторін. Вказаний договір був підписаний сторонами, зокрема ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора R36830.

Виконання ТОВ «Мілоан» обов`язку щодо надання грошових коштів ОСОБА_1 в сумі 20 000 грн підтверджується платіжним дорученням №59554344 від 25 жовтня 2021 року, листом АТ КБ «Приватбанк», якими засвідчено перерахування та зарахування вказаних коштів на платіжну картку відповідачки № НОМЕР_1 .

23 лютого 2022 року ТОВ «Мілоан» уклало з ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» договір відступлення права вимоги від №81-МЛ, за яким до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №5107339 від 25 жовтня 2021 року, укладеним між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 . Згідно з реєстром боржників від 23 лютого 2022 року ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» право вимоги до ОСОБА_1 на суму 46 843,26 грн, до якої увійшла заборгованість за тілом кредиту у сумі 19 167 грн, заборгованість за процентами у сумі 26 276,26 та заборгованість з комісії у сумі 1 400 грн.

У період з 26 жовтня до 09 листопада 2021 року ОСОБА_1 щоденно нараховувалися проценти у сумі 176 грн. Починаючи з 10 до 30 листопада 2021 року відповідачу щоденно нараховувалися проценти за користування кредитом у сумі 1000 грн. 17 листопада 2021 року відповідачем сплачено проценти 4 000 грн. 01 грудня 2021 року відповідачем здійснена оплати тіла кредиту та процентів у сумі 876 грн та 833 грн. У зв`язку з пролонгацією, з 01 по 16 грудня 2021 року ОСОБА_1 щоденно нараховувалися проценти у сумі 1,92 грн, а з 17 грудня 2021 року до 23 січня 2022 року 191 грн 67 коп.

Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. За однією з таких підстав кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передавання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом. Крім того, статтею 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним Договором або законом.

Згідно наявних у справі доказів 23 лютого 2022 року було укладено договір №81-МЛ, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» право вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №5107339.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 ЦК України).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Враховуючи наведені положення закону та зміст долученого позивачем договору факторингу, витягу з реєстру боржників, колегія суддів приходить до переконання, що позивач належними та допустимими доказами довів, що набув право вимоги до відповідача за договором №5107339 від 25 жовтня 2021 року. За такого, позивач, як кредитор у зобов`язанні має право на задоволення вимог до боржника ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому згідно з статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1статті 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1статті 207 ЦК України).

В силу частин 1, 2статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 1статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з вимогами частини 1статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до пункту 5 частини 1статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченомустаттею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини 1статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Стаття 625 ЦК України регламентує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З досліджених доказів вбачається, що 25 жовтня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №5107379, який був вчинений в електронній формі. Відповідачка підписала його за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора R36830. У цей же день ОСОБА_1 отримала від ТОВ «Мілоан» 20 000 грн кредитних коштів. За користування кредитними коштами та як відповідальність за невиконання зобов`язання (ст.625 ЦК України) кредитодавець за період з 25 жовтня 2021 року до 23 січня 2022 року нарахував відсотки у сумі 26 276, 26 грн.

23 лютого 2022 року ТОВ «Мілоан» та позивач уклали договір відступлення права вимоги №81-МЛ, за умовами якого до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перейшло право грошової вимоги за зазначеним вище кредитним договором.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим стягнення судом першої інстанції заборгованості за кредитним договором з урахуванням вимог статті 625 ЦК України у сумі 45443 грн 26 коп., оскільки ця заборгованість нарахована за умовами укладеного кредитного договору, який підписаний обома сторонами договору.

З огляду на зазначене твердження апелянта про безпідставне нарахування відсотків за користування кредитом спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Щодо доводів апелянта про недоведеність укладання кредитного договору між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , то колегія суддів їх відхиляє, оскільки вони суперечать матеріалам справи. Так, для укладення цього договору відповідачка ідентифікувалася в системі, зазначила свої персональні дані, зокрема, номер картки платника податків, зареєстроване місце проживання, електронну адресу, номер мобільного телефону.

З матеріалів справи убачається, що кредитний договір підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором R36830, який був направлений відповідачці на її мобільний номер, який вказувався нею при реєстрації на сайті, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання відповідачем кредитного договору, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. При укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов і ТОВ «Мілоан» вказаний договір був виконаний шляхом перерахування кредитних коштів ОСОБА_1 .

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачкою не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

З урахуванням наведеного, а саме, що кредитний договір 25 жовтня 2021 року укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а також наявності достатніх доказів, що грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), який належить відповідачу, апеляційний суд вважає доведеним факт його укладання. Такого висновку дійшов і суд першої інстанції.

Доводи представника відповідача, що суд не встановив реального факту виконання умов договору первісним кредитором не заслуговують на увагу.

ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за Кредитним договором перед ОСОБА_1 виконало та надало їй кредит в сумі 20 000 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача, що підтверджується платіжним дорученням №59554344 від 25 жовтня 2021 року та листом АТ КБ «Приватбанк» від 17 лютого 2025 року №20.1.0.0.0.7 250207/64532-БТ, наданим на запит суду першої інстанції, якими засвідчено перерахування та зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідачки № НОМЕР_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не перевірив правильність наданого позивачем розрахунку колегія суддів не приймає, оскільки відповідачем не надано жодних доказів на спростування даного розрахунку. Наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості у справі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, колегія не вбачає підстав для скасування рішення районного суду, постановленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на результати апеляційного перегляду справи відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Зачепіло Зоряною Ярославівною залишити без задоволення.

Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 10 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку і випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 21 липня 2025 року.