Провадження №22-ц/824/8098/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним шлюбного договору,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним шлюбного договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 20 квітня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. Від шлюбу у сторін народилися ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У період шлюбу сторони набули у власність житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , де знаходиться житловий будинок загальною площею 187,6 кв. м, та набули квартиру АДРЕСА_3 .

06 листопада 2018 року сторони уклали шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мелещенко О.М.

Позивач зауважує, що зазначений правочин був вчинений внаслідок вчинення морального тиску на нього з боку дружини та шляхом різного роду психологічних маніпуляцій. За умовами шлюбного договору сторони фактично закріпили статус набутого ними нерухомого майна, проте всі об`єкти нерухомого майна, набуті сторонами в період шлюбу на спільні сумісні кошти подружжя, були зареєстровані на праві приватної власності за відповідачем, водночас позивач не отримав у власність жодного об`єкта нерухомого майна.

Позивач вважає, що внаслідок укладення зазначеного договору він опинився у вкрай невигідному положенні, що на його переконання може бути підставою для визнання недійсним шлюбного договору в частині пунктів 2, 3, 9, 12, 13 Розділу 1 Договору. Пропозиції позивача щодо зміни шлюбного договору відповідачем відхилялися.

Вважаючи, що шлюбний договір у його чинній редакції порушує його цивільне право, позивач просить суд: визнати частково недійсним з моменту вчинення шлюбний договір від 16 листопада 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мелещенко О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 3622, а саме пункти 2, 3, 9, 12, 13 розділу 1 цього договору вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 17.02.2025 року позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими, ґрунтуються на припущеннях. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року частково задоволено заяву представника відповідача та стягнуто з позивача на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн, в задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

07 квітня 2025 року до апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_2 просила залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, а судове рішення - без змін.

У судове засідання, призначене на 15.05.2025 року, з`явився представник позивача, відповідач та представник відповідача.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 18 червня 2009 року ОСОБА_1 отримав у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

02 лютого 2009 року ОСОБА_1 набув у власність 1/5 частки на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 .

10 листопада 2009 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_6 .

14 липня 2010 року ОСОБА_2 набула у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_7 .

25 червня 2012 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу набула у власність земельну ділянку площею 0,0272 га, кадастровий номер :02:008:5011.

20 грудня 2012 року ОСОБА_2 отримала будівельний паспорт № 117/2012 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

11 березня 2013 року ОСОБА_2 отримала технічний паспорт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

20 квітня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

25 квітня 2013 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

16 вересня 2014 року за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 0,0793 га, кадастровий номер :04:004:0032, розташовану

10 червня 2016 року ОСОБА_2 набула у власність житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

06 листопада 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мелещенко О.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 3622.

22 травня 2020 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на квартиру площею 26,3 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_8 .

За змістом листа РСЦ ГСЦ МВС в місті Києві від 06 листопада 2023 року у період з 20 квітня 2013 року до 31 жовтня 2023 року за ОСОБА_1 обліковувалися автомобілі: SKODA OCTAVIA А5, 2008 року випуску, яка 04 вересня 2013 року була перереєстрована на нового власника, та OPEL INSIGNIA, 2013 року випуску, який 25 травня 2023 року був перереєстрований на нового власника.

За змістом листа Бучанського РУП ГУ НП у Київській області від 22 листопада 2023 року в ЄРДР було внесено 21 листопада 2023 року відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 358 КК України.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, зазначив, що встановивши характер спірних пунктів шлюбного договору та те, що за їх умовами не передається у власність одному із подружжя нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, вказав, що оспорювані положення договору не суперечать частині п`ятій статті 93 СК України, так як за договором не передбачена перереєстрація нерухомого майна та укладення цивільно-правових угод на його виконання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд звертає увагу на те, що фактично в якості підстави для визнання договору недійсним позивачем зазначаються дві підстави:

- укладення договору під тиском;

- внаслідок укладення договору апелянт опинився вкрай невигідному матеріальному становищі;

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Жодного доказу укладення договору поза його волею, під примусом доведено не було, що належним чином констатував суд першої інстанції.

Не було встановлено і обґрунтованості посилань на те, що договір ставить позивача у невигідне становище. Для визнання недійсним договору на цій підставі необхідною передумовою є те, щоб саме положення договору змінювало матеріальний стан сторони і приводило його у невигідне становище.

У даному випадку сторони по суті погодились, що усе майно, набуте сім`єю під час шлюбу, буде вважатися особистою власністю того з подружжя, на кого воно зареєстровано. Таким чином такі умови носять двосторонній характер, діють як по відношенню до позивача, так і до відповідача, відтак не можуть вважатися такими, що надають перевагу якійсь із сторін договору.

Більш того, по суті пояснення апелянта зводяться до того, що його права були порушені не при укладенні договору, а при подальшому віднесенні набутого майна до особистої власності відповідача. При цьому таке віднесення майна до власності відповідача здійснювалось уже в подальшому в ході інших правочинів, реєстрації майна на відповідача. При цьому особливості подальшого виконання договору не можуть обумовлювати недійсність правочину, оскільки обставини, на підставі яких правочин може визнаватись недійсним, мають існувати на час його укладення.

Зазначене додатково до тих обставин, які вказав суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, доводить відсутність підстав для задоволення позову.

Також окремо апеляційний суд зважає на недоречність частини доводів апелянта стосовно того, яке майно залишилося в його власності після шлюбу, а яке у власності відповідача, як і джерела походження такого майна, оскільки предметом розгляду справи є питання дійсності чи недійсності умов договору, а не розподіл майна, набутого сторонами під час шлюбу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що підстави для задоволення апеляційної відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько