Справа № 346/332/25
Провадження № 2/346/861/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі: головуючого судді Сольського В.В.

з участю: секретаря судового засідання Біди Ю.Б.

представника позивачки адвоката Репала О.О.

представника відповідача адвоката Любчика С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що вироками Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області та Івано-Франківського апеляційного суду від 12.07.2021 р. та 04.11.2021 року відповідно доведено вину відповідача в тому, що 03.06.2019 р. приблизно о 13 год. він, керуючи автомобілем марки «Мазда 6», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », рухаючись в напрямку м. ІваноФранківськ з м. Коломиї, у с. Лісний Хлібичин Коломийського району Івано-Франківської області, неподалік будинку №17 по вул. Шевченка, порушивши вимоги правил безпеки дорожнього руху, вчинив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої загинули двоє осіб, однією з яких була ОСОБА_3 , матір позивачки, яка дочка перебувала на утриманні померлої матері.

Тому позивачка, посилаючись на положення статей 1168, 1187, 1200, 1202 ЦК України, вважає, що оскільки відповідач спричинив смерть матері, то саме він повинен надавати їй матеріальну допомогу. Тому позивачка просить стягувати з відповідача на її користь грошові кошти в якості відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілої ОСОБА_3 в розмірі прожиткового мінімуму на дітей від 18 до 23 років, які продовжують навчання до досягнення нею 23річного віку.

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав із зазначених підстав.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив з підстав, які вказані в поданому ним 17.02.2025 року відзиві на позов, та зазначив, що позивачка в трагічних подіях 03.06.2019 року втратила тільки одного годувальника, а саме матір ОСОБА_3 , при цьому інший годувальник її батько ОСОБА_4 зобов`язаний виконувати свої батьківські обов`язки щодо утримання дочки. Посилається на рішення Коломийського міськрайонного суду від 14.06.2022, яким частково задоволено позов ОСОБА_4 та постановлено стягувати кошти в якості відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілої в розмірі 2 000 грн щомісячно до досягнення позивачкою ОСОБА_1 повноліття. Вказаним рішенням встановлено, що потерпілі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (батьки померлої потерпілої) від свого імені та від імені малолітньої онуки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (брата померлої) у нотаріально засвідченій заяві від 06.07.2019 року зазначили, що ОСОБА_2 в добровільному порядку повністю відшкодував майнову та моральну шкоду, спричинену злочином. Інших претензій морального та матеріального характеру до нього з цього приводу потерпілі не мають. Крім цього, потерпіла ОСОБА_5 у присутності потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_3 06.07.2019 року власноручно написала розписку про отримання в інтересах усіх потерпілих грошових коштів у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) євро на відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Зазначає, що позивачка є повнолітньою, працездатною особою, то щодо неї слід застосовувати прожитковий мінімум 3 028 грн як для працездатних осіб, а не 4 390,60 грн прожитковий мінімум для дітей у віці від 18 до 23 років, які продовжують навчання. Крім того, вказує, що для українців, які навчаються в навчальних закладах Польщі мають можливість безкоштовного отримання освіти, тому додаткового утримання не потребують.

Тому представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши зазначених учасників, перевіривши матеріали справи і оцінюючи досліджені докази в сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

Преюдиціальність дає привілей стороні у справі повторно не доказувати такі факти для обґрунтування своїх позовних вимог, а іншій стороні не дає права спростовувати ці факти іншими засобами доказування.

Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових актів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів.

Верховний Суд вже неодноразово у своїх постановах зазначав про особливості застосування інститут преюдиції.

Преюдиційні обставини обов`язкові для суду навіть якщо він вважає, що вони були встановлені неправильно.

Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова КЦС ВС від 19.12.2019 по справі №520/11429/17).

Статус сторін, в якому вони брали участь у іншій справі, не впливає на преюдиційність обставин.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судовго рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі №641/1793/17).

Межі преюдиції, умови за наявності яких преюдиційні обставини не потребують доказування.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: 1) обставина встановлена судовим рішення; 2) судове рішення набрало законної сили; 3) у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини (постанова КЦС ВС від 11.12.2019 по справі №320/4938/17).

Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова КЦС ВС від 11.12.2019 по справі №320/4938/17).

Суд визнає обставини, встановлені в рішенні Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2022 року у справі № 346/6132/21, яке набрало законної сили преюдиційними.

Так, вказаним судовим рішенням встановлено, що згідно з даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона є дочкою ОСОБА_4 та померлої ОСОБА_3 .

Згідно з даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до вироків Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області та Івано-Франківського апеляційного суду від 12.07.2021 р. та 04.11.2021 року відповідно доведено вину відповідача в тому, що 03.06.2019 р. приблизно о 13 год. відповідач, керуючи автомобілем марки «Мазда 6», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », рухаючись в напрямку м.ІваноФранківськ з м.Коломиї, у с.Лісний Хлібичин Коломийського району Івано-Франківської області, неподалік будинку №17 по вул. Шевченка, порушивши вимоги правил безпеки дорожнього руху, вчинив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої загинули двоє осіб, однією з яких була ОСОБА_3 , матір позивачки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Судом встановлено, що відповідно до довідки від 12.12.2024 р. позивачка навчається на факультеті математики й інформатики університету м. Лодзь, напрямок підготовки інформатика, навчання стаціонарне, першого ступеня, 6 семестрів, дата початку навчання 01.10.2024; плановий термін завершення навчання 31.10.2027 р. (а.с. 7-8).

Відповідно до частини 7 статті 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно з положеннями ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до положень частин 1, 2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з правилами п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки також наведено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6, відповідно до якого джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості.

Таким чином, автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки у розумінні частини першої статті 1187 ЦК України.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.1200 цього Кодексу у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Зокрема, дитині шкода відшкодовується до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).

Згідно з правилами ч.1 ст.1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.

Тлумачення положень статей 1200 та 1202 ЦК України дає підстави для висновку, що одна із них визначає перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, а інша - порядок відшкодування такої шкоди. Таким чином, вказані норми необхідно розглядати у взаємозв`язку, оскільки вони підлягають застосуванню як елементи єдиного механізму правового регулювання відносин із відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого.

Як вже зазначалося вище, відповідно до ст. 1200 ЦК України шкода відшкодовується, зокрема, дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років). Тобто шкода відшкодовується за весь період навчання дитини але не більше як до досягнення дитиною віду двадцяти трьох років. Суд зазначає, що тривалість судового розгляду справи про відшкодування шкоди не може бути підставою для позбавлення позивачки відшкодування.

Як встановлено судом, позивачка почала навчання з 01 жовтня 2024 року і строк її навчання визначено до 31 жовтня 2027 року (до цього часу позивачка ще не досягне віку двадцяти трьох років). Таким чином, періодичні платежі по відшкодуванню їй шкоди повинні бути встановлені на весь цей період.

На підставі наведеного суд вважає, що позивачка, яка є студенткою та навчається в університеті на стаціонарі має право ставити вимоги про відшкодування їй шкоди шляхом сплати на її користь періодичних платежів, завданої смертю матері. Поряд з тим, суд вважає завищеним розмір витрат, який просить стягувати позивачка, прирівнюючи цей розмір до встановленого в 2025 році прожиткового мінімуму для особи віком від 18 до 23 років, яка навчається, адже згідно з положеннями ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для особи віком від 18 до 23 років, за умови навчання становить 4 390,60 гривні.

Тому, враховуючи, що відповідачем під час вище вказаного кримінального провадження відшкодовано потерпілим шкоду, а також позивачка має право на отримання допомоги від батька, суд вважає, що розмір зазначених витрат слід визначити в розмірі 2 000 грн щомісячно до завершення нею навчання в університеті, що відповідатиме вимогам розумності та справедливості.

При цьому посилання представника відповідача на цілковиту безпідставність заявлених вимог позивача у зв`язку з відшкодуванням їй відповідачем матеріальної та моральної шкоди, суд вважає не обґрунтованим, оскільки у вищевказаній заяві потерпілого ОСОБА_6 від 06.07.2019 року зазначено, що відповідачем відшкодовано матеріальну та моральну шкоду, завдану злочином. Однак, дана заява не стосується відшкодування шкоди в порядку, передбаченому статтями 1200, 1202 ЦК України, тобто шляхом виплати періодичних платежів дочці померлої потерпілої в майбутньому.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 430 ЦПК України у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, суд може допустити рішення до негайного виконання - у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно доч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як встановлено п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, з відповідача підлягає стягнення судового збору в розмірі 1211,40 грн.

На підставі наведеного, ст. 1166, 1167, 1187, 1188, 1200, 1202 ЦК України, та, керуючись ст.ст.15, 16, 263-265, 268, 352-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі по 2 000 (дві тисячі) гривень щомісячно починаючи з 01 жовтня 2024 року до закінчення навчання але не довше як до 31 жовтня 2027 року.

Рішення суду в частині стягнення суми шкоди завданою смертю матері за один місяць допустити до негайного виконання.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 грн 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана особами, які беруть участь у справі, до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 .

Суддя: Сольський В. В.