ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2025 року (повний текст складено 27 лютого 2025 року у м. Самар) у справі за позовом ОСОБА_1 до Губининської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, третя особа Перша новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за законом, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним вище позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 .. На день її смерті остання була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , будь-яких інших осіб на день її смерті зареєстровано не було. За життя все своє майно мати переоформила на неї. Про існування оформленої на її матір земельної ділянки їй стало відомо з оголошення, розміщеного в газеті «Новомосковська правда» від 12 вересня 2024 року за № 17, де розшукувались власники земельних ділянок колишнього СК «Ягідка-К-46» (колишнє СТ «Ягідка - 2»). Для оформлення своїх спадкових прав після смерті матері позивач звернулась до нотаріуса Першої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, яка відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через пропуск встановленого строку для прийнятті спадщину, у зв`язку з чим вона звернулась до суду.

Просила визначити їй ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , додатковий строк для подання до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном в чотири місяці з часу набрання рішення суду законної сили.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за законом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини.

З посиланням на доводи, аналогічні доводам позовної заяви, зазначала, що пропустила законодавчо встановлений строк для прийняття спадщини після смерті матері у зв`язку із тим, що не знала про наявність у померлої права власності на земельну ділянку; доглядала за хворим батьком, який помер у той же рік що й її мати; вирішувала питання щодо усиновлення дитини, яке ускладнювалось введенням в країні воєнного стану. Також звертає увагу, що вона є єдиним спадкоємцем за законом після смерті її матері, тому надання їй додаткового строку для прийняття спадщини не порушить права та свободи інших осіб.

Також до апеляційної скарги додано клопотання про долучення доказів, які ОСОБА_1 не мала змоги надати до суду першої інстанції у зв`язку із втратою деяких з них, погіршенням емоційного стану та заклопотаністю.

Сторони не скористались своїм правом на подання відзивів на апеляційні скарги, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

Про час та дату розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про отримання судової повістки відповідачем в системі Електронний суд, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення у вигляді повістки ОСОБА_1 , а також довідка про доставку судової повістки на електронну адресу третьої особи.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивачем до апеляційної скарги додано висновки служби у справах дітей, довідку про продовження строку дії висновку про можливість бути усиновлювачем, довідка про походження курсу підготовки з питань виховання дітей-сиріт.

Проте, як доказ вони не можуть бути прийняті до уваги, оскільки позивач зобов`язаний був подати їх разом з поданням позовної заяви відповідно до положень статті 83 ЦПК України. Також банком не надано доказів неможливості її подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього і не просить залучати в якості доказу, а зазначені позивачем причини не є поважними.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповідним актовим записом.

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,102 га, на підставі державного акту на право власності на землю, виданого на підставі рішення Вільнянської сільської ради народних депутатів ХІІІ сесії від 15 вересня 1993 року, яка розташована на території СО «Ягідка-2» Вільнянської сільської Ради та надана для ведення садівництва.

Позивач має прізвище від народження « ОСОБА_3 » та є донькою померлої, що підтверджується свідоцтвом про народження від 10 лютого 1978 року серії НОМЕР_1 , про що здійснено запис у книзі актів цивільного стану про народження за № 126 від 10 лютого 1978 року, де зазначено матір`ю позивача - ОСОБА_2 .

У зв`язку з укладанням шлюбу з ОСОБА_4 позивач обрала прізвище чоловіка « ОСОБА_5 », про що зроблено запис в актовій книзі цивільного стану за № 23 від 12 лютого 2016 року, та видано свідоцтво про шлюб від 12 лютого 2016 року серії НОМЕР_2 .

Як вбачається з дослідженої в судовому засіданні копії спадкової справи, ОСОБА_2 , 1940 року народження, відповідно до даних реєстру Новомосковської територіальної громади, на момент її смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та разом з нею на день смерті зареєстровані особи не значились.

Заява про прийняття спадщини у встановлений законодавством шестимісячний строк, тобто до 16 листопада 2021 року, спадкоємцем до нотаріальної контори не подавалася.

Постановою державного нотаріуса Першої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Голубової О.С. від 13 вересня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,102 га, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, Губининська територіальна громада (Вільнянська сільська рада), обслуговуючи кооператив «Ягодка-К46 садове товариство», вид цільового призначення земельної ділянки: для ведення садівництва, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_2 , через пропуск встановленого строку для прийняття спадщини за законом та роз`яснено можливість звернутись до суду для вирішення цього питання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, що прийняття нею спадщини у встановлений законом строк відбулось через обставини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України).

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Верховний Суд зауважував, що правила щодо строку на прийняття спадщини (початок перебігу, наслідки спливу) регулюються ЦК України, який прийнятий Верховною Радою України і є основним актом цивільного законодавства України.

Законодавець як у статті 1270 ЦК України, так і в інших нормах ЦК України, не передбачає допустимості існування такої конструкції як «зупинення перебігу строку на прийняття спадщини» та можливості постановою Кабінету Міністрів України визначати інші правила щодо регулювання строку на прийняття спадщини.

Таким чином, пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 676/47/21, від 21 червня 2023 року у справі № 175/1404/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 520/15620/17, від 23 жовтня 2024 року у справі № 212/3555/23.

Встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому останнім днем прийняття спадщини, визначеним статтею 1270 ЦК України, є 16 листопада 2021 року. Позивачка є дочкою померлої, а отже у силу положень ст. 1261 ЦК України належить до першої черги спадкування.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд оцінює поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця для вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 14 лютого 2024 року у справі № 357/8183/22.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду (постанови Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі № 650/48/20, від 27 квітня 2023 року у справі № 750/13008/21, від 14 лютого 2024 року у справі № 754/3327/22).

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 12 вересня 2024 року, отже із пропуском більше двох з половиною років строку для прийняття спадщини

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині першій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини позивач посилалася на те, що вона не знала про наявність у її матері на праві власності земельної ділянки в садовому товаристві, а про це стало їй відомо із оголошення в газеті від 12 вересня 2024 року.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що доводи ОСОБА_1 , викладені в позові, не можуть бути підставою для визнання поважною причини пропуску такого строку, оскільки поважність причин підлягає доведенню на підставі сукупності доказів, які в достатній мірі підтверджують наявність фактів, якими обґрунтовуються вимоги. Разом із тим, під час розгляду справи позивачкою не наведено та необґрунтовано поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини, які були б пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї на вчинення дій.

У зв`язку із наведеним колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та визначення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки обставини, якими обґрунтовані підстави позову, не свідчать про неможливість вчинення позивачкою дій з дня відкриття спадщини щодо прийняття спадщини. Ті обставини, на які посилається позивач, не є поважними причинами пропуску встановленого законодавством строку для прийняття спадщини.

В суді апеляційної інстанції позивач зазначала, що вона знала про наявність у її матері на праві власності земельної ділянки, однак не зверталася із заявою до нотаріуса, так як для цього не було часу, оскільки після смерті матері помер батько її чоловіка і з початку 2021 року вона разом із чоловіком вирішували питання щодо усиновлення дитини. Однак зазначені обставини не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду з ухваленням нового немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст.368, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 липня 2025 року.

Судді: