Справа № 703/4889/24
08 липня 2025 року м. Сміла
Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді Криви Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання Холодняк Л.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту та витребування майна з чужого незаконного володіння, -
встановив:
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач є спадкоємицею своєї бабусі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.
Згідно заповіту від 14 березня 2013 року, посвідченого секретарем виконкому Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області, зареєстрованого в реєстрі за № 53 ОСОБА_3 за життя розпорядилася своїм майном та заповіла його в рівних частках ОСОБА_4 , 1961 року народження та їй - ОСОБА_1 , 1984 року народження.
Вказує, що вона та її батьком ОСОБА_4 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки постійно до дня смерті проживали разом з нею однією сім`єю.
При розподілі майна, у них з батьком виник спір, вона змушена була звертатися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, поділ спадкового майна. В ході розгляду судової справи вони з батьком прийшли до згоди щодо способу поділу спадкового майна та уклали мирову угоду, яку було затверджено судом. За нею було визнано право власності на спадкове майно, зокрема на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2, 51 га, що розташовані на території Костянтинівської сільської ради Смілянського району, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-СР № 004557 від 24 грудня 2002 року. Згідно цього державного акту спадкодавці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належали на праві приватної власності земельні ділянки (паї), площею 1,87 га та 0,64 га, загальною площею 2, 51 га, що розташовані в Черкаській області Смілянського району, Костянтинівської сільської ради.
Вказує, що вказані земельні ділянки, що успадковані ОСОБА_2 мають ідентичну площу, місце розташування та суміжних землекористувачів із земельними ділянками (паями), що належали бабусі позивачки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-ЧР № 004557, виданого 24 грудня 2002 року. У березні 2017 року її бабуся ОСОБА_3 укладала зі СТОВ «Лан» договір оренди цих земельних ділянок.
Костянтинівська сільська рада листом № 747 від 16.09.2020 повідомила, що в с. Будки Смілянського району проживали дві громадянки з однаковим прізвищем, імям та по батькові: її бабуся ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була членом колгоспу «Серп і Молот» і отримала земельну частку (пай). Інша громадянка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 членом колгоспу не була, земельну частку (пай) не отримувала, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після спливу 6-місячного строку на прийняття спадщини, її донька ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину № 3392 від 26 грудня 2005 року, до складу якої ввійшли спірні земельні ділянки.
У зв`язку з викладеним позивач звернулась із даним позовом.
Ухвалою суду від 24 жовтня 2024 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою від 15 січня 2025 року було витребувано докази за клопотанням сторони позивача.
14 березня 2025 року від представника позивача надійшла заява про залишення частини позовних вимог.
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 31 березня 2025 року було залишено без розгляду позовну вимогу в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 грудня 2005 року № 3392, посвідченого державним нотаріусом Смілянської нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 ; закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту та витребування майна з чужого незаконного володіння та справу призначено до судового розгляду.
У судове засідання позивач та її представник не з`явились, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення, про причини неявки суд не повідомляла, клопотань від неї не надходило. Відзив на позов не подавала.
За таких обставин суд ухвалює провести заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України.
Судом встановлено наступні фактичні обставини справи.
Так, ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Будки Смілянського району Черкаської області померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , яке видано виконавчим комітетом Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області (а.с.14).
За життя ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , склала заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, взагалі все те, що буде належати їй і на що вона за законом матиме право вона заповідала ОСОБА_4 , 1961 року народження та ОСОБА_1 1984 року народження. Вказаний заповіт посвідчено секретарем виконкому Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області , зареєстровано в реєстрі за № 53.
Згідно акту від 16 травня 2019 року, складеного ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , який затверджено секретарем виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області, ОСОБА_1 проживала разом зі своєю бабусею ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в АДРЕСА_1 до її смерті, та доглядала останню по причині того, що та потребувала стороннього догляду через похилий вік та стан здоров`я (а.с.16).
Як зазначає позивач у позові, між нею та її батьком ОСОБА_4 виник спір щодо поділу спадкового майна, та вона звернулася до суду задля вирішення спору.
Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 листопада 2019 року було затверджено мирову угоду, згідно якої за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , визнано право власності на, зокрема, земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,51 га, розташовану на території Костянтинівської сільської ради Смілянського району, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧР № 004557 від 24 грудня 2002 року (а.с.17-18).
Відповідно до копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ЧР № 004557, ОСОБА_3 належали на праві приватної власності земельні ділянки (паї) площею 1,87 га та 0,64 га, загальною площею 2,51 га, що розташовані на території Костянтинівської сільської ради (а.с.19).
Відповідно до інформації, наданої виконкомом Костянтинівської сільської ради, останній повідомляє, що в с. Будки Смілянського району проживали дві громадянки з однаковим прізвищем, ім`ям та по батькові: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживала в АДРЕСА_1 і померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вона була членом колгоспу «Серп і Молот» та під час розпаювання колгоспної землі отримала земельну частку (пай) площею 3,11 у.к.о. сертифікат серії ЧР № 0256744, а в 2002 році їй видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧР № 004557; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживала в АДРЕСА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Ця громадянка членом колгоспу «Серп і Молот» не була, земельну частку (пай) не отримувала (а.с.34).
На виконання ухвали суду від 15 січня 2025 року з Черкаського обласного державного нотаріального архіву надійшла копія спадкової справи № 552/2005, яка видана Смілянською державною нотаріальною конторою 26 грудня 2005 року, після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
З матеріалів вищевказаної спадкової справи вбачається, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 грудня 2005 року за № 3392, виданого державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори Шевцова Тетяна Андріївна успадкувала після смерті ОСОБА_3 , 1937 року народження майно. Спадкове майно складається з права власності на земельну ділянку площею 0,255 га, яка розташована на території с. Будки Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області, переданої для ведення особистого підсобного господарства. Ця земельна ділянка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР№ 13-07-18, виданого 06 серпня 1997 року на підставі рішення Костянтинівської сільської ради від 24 червня 1997 року за № 20 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 18.
З наведеного вбачається, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 грудня 2005 року № 3392 успадкувала лише одну земельну ділянку, площею 0,255 га, що належала її матері на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР № 13-07-18, виданого 06 серпня 1997 року за адресою по АДРЕСА_2 .
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 321 ЦПК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦПК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України (в редакції, чинній до 05.03.2009) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Частиною 1 ст. 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Частинами першою, другою статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Згідно з ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до ч. 1 ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Відповідно до ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Як вбачається із ст. 153 Земельного кодексу України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Такий правовий висновок викладено у постанові ОП ВС від 05 вересня 2022 року справа N 385/321/20 (№ 61-9916сво21).
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
У постанові ВП ВС, 23.11.21, справа №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21), № у реєстрі 101829985 викладено правовий висновок: ... володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна (пункт 65 постанови); особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, чи набув або не набув володілець право власності (і відповідно право володіння) на таку ділянку чи ні (пункт 66 постанови).
У постанові ВП ВС, 23.11.21, справа №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21), сформував правовий висновок: заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього, ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (пункт 64 постанови).
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок йот о смерті.
У статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохопления заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦПК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
Отже, аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном (04 липня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 641/8266/16-ц, провадження № 61- 5131св20 (ЄДРСРУ № 112087843).
У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 вказано, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.
Таким чином, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме манно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.
Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Крім цього, у постанові від 1.3 липня 2022. року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) за позовом про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно; скасування записів про державну реєстрацію права власності, Велика Палата Верховного Суду вказала про те, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову спадкоємця про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Подібний за змістом висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво 19).
Позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину після ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Остаточно спадкове майно поділено між спадкоємцями ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 липня 2019 року у цивільній справі № 703/2328/19, якою затверджено мирову угоду. Тобто, позивач має право володіння та користування успадкованим майном. Разом з тим, зареєструвати право власності на вищевказані успадковані земельні ділянки позивач не може, адже станом на сьогодні реєстри містять інформацію про реєстрацію права власності на ці земельні ділянки за гр. ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 успадкувала спірні земельні ділянки на підставі Державного акту на землю, серія ІІ-ЧР № 004.557, виданого 24 грудня 2002 року. Однак, вона не є спадкоємицею ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і якій належав цей державний акт.
Такий спосіб захисту права власності позивачки жодним чином не вплине на законні права та інтереси відповідача, адже до складу спадщини, що успадкована ОСОБА_2 вищезазначені земельні ділянки не входили.
Відтак, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 5, 13, 19, 48, 263, 264, 265, 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
ухвалив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту та витребування майна з чужого незаконного володіння -задовольнити.
Визнати недійсним Державний акт серії ЯГ № 526264 від 17 березня 2006 року, що виданий ОСОБА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом цих строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 08 липня 2025 року.

Головуючий: Ю. В. Крива