Справа № 347/1058/24
Провадження № 22-ц/4808/934/25
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Луганської В.М.,

суддів: Девляшевського В.А., Баркова В.М.,

за участю секретаря Кузів А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2025 року, ухвалене судом у складі судді Крилюк М.І.,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була її рідною сестрою. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_4 . У шлюбі з ОСОБА_5 сестра ОСОБА_6 прожила до 1998 року. Дітей у подружжя не було.

Після розірвання шлюбу сестра залишила прізвище ОСОБА_6 . З 2004 року по 2020 рік ОСОБА_6 проживала цивільному шлюбі з ОСОБА_2 , спільних дітей в них також не було. Протягом спільного життя відповідач систематично застосовував щодо сестри психологічне та фізичне насильство. ОСОБА_6 проживала у власному будинку по АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. Похорони сестри та весь пов`язаний із цим обряд проведено позивачкою в справі за власні кошти.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на все належне їй майно, зокрема: на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями за адресою АДРЕСА_1 : земельну ділянку площею 0,0800 га кадастровий номер :03:001:0262 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель за адресою АДРЕСА_1 .

Оскільки інших спадкоємців в покійної ОСОБА_6 окрім позивачки, не залишилось, то на початку березня 2024 року остання звернулась до приватного нотаріуса Косівського нотаріального округу Івано-Франківської області із заявою про прийняття спадщини. Нотаріус повідомив їй про те, що вона, як спадкоємець за законом, не може успадкувати майно покійної сестри ОСОБА_6 оскільки за життя остання вчинила заповідальне розпорядження на іншу особу.

При зверненні до Вербовецького старостинського округу Косівської міської ради позивачці стало відомо про заповіт ОСОБА_6 .

Вважає, що заповіт складений сестрою не із власного волевиявлення, а під тиском, шантажу, погроз та залякувань із сторони відповідача.

Просила поновити строк на оскарження заповіту ОСОБА_6 , укладеного 06 серпня 2012 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Вербовецької сільської ради Косівського району та зареєстрованого в реєстрі №97 та визнати недійсним вказаний заповіт.

Рішенням Косівського районного суду від 15 квітня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Косівського суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначила, що суд не врахував, що її сестра ОСОБА_6 вчинила заповіт під тиском та погрозами відповідача.

В ході розгляду справи суд дослідив письмові докази, однак не викликав в судове засідання свідка ОСОБА_7 , про допит якої позивачкою було заявлено клопотання. Відповідно ця обставина призвела до неповного з`ясування обставин справи та ухвалення передчасного та необґрунтованого рішення.

У відзиві ОСОБА_2 зазначив, що скаржниця не навела підстав, передбачених ст.1257 ЦК України, які могли б бути підставою для визнання недійсності заповіту, не надала будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Припущення скаржниці твердження, що заповіт був посвідчений під примусом до спадкодавця є голослівним. Заповіт посвідчено ще у 2013, а тому незмінність заповіту до смерті заповідачки спростовуються доводи скаржниці. Зазначає, що незнання позивачкою про волю спадкодавця не може бути підставою для визнання заповіту недійсним. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу в межах її доводів.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник . ОСОБА_8 не визнали доводи апеляційної скарги, вважають, що відсутні підстави для її задоволення.

Заслухавши доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам ст.1247 ЦК України, при складанні заповіту дотримано норм законодавства, доказів дефекту волі заповідача не надано, а тому відсутні правові підстави для визнання оскаржуваного заповіту недійсним.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_1 . Серії НОМЕР_1 від 18.12.2007 року та повторним свідоцтвом про народження про народження ОСОБА_9 № НОМЕР_2 .

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Відповідно до довідки Вербовецького старостинського округу Косівського району Івано-Франківської області №56/04-08/2 від 04.03.2024 року ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , на день смерті була зареєстрована та постійно проживала одна в житловому будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 . Заповіт від імені померлої ОСОБА_6 посвідчений у виконкомі Вербовецької сільської ради 06 серпня 2012 року за реєстром № 97, який не змінений і не скасований, реєстраційний номер у Спадковому Реєстрі №53293975 .

Згідно заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Вербовецької сільської ради Зузяк М.Т. від 06.08.2012 року ОСОБА_6 , розуміючи значення своїх дій, добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного так і морального, на випадок своєї смерті зробила таке заповітне розпорядження: все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що за законом матиме право заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

До спадкового майна після смерті ОСОБА_6 належить житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, які розташовані по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0800 га кадастровий номер :03:001:0262 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 27.06.2023 року та державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ЯМ№558979.

Позивачка, як на підставу визнання недійсним та скасування заповіту, складеного ОСОБА_6 06.08.2012 року, посилалась на те, що такий заповіт укладено заповідачем не з власного волевиявлення, а під приводом шантажу, погроз та залякувань із сторони відповідача у зв`язку із чим просила визнати заповіт недійсним.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 752/4458/23 (провадження № 61-1926св25).

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 752/23814/17-ц зроблено висновок про те, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Для застосування такої статті у правовідносинах обов`язковим є наявність зв`язку між фізичних чи психічним тиском та вчиненням правочину, а також спрямованість вказаного неправомірного впливу на сторону правочину з метою примусити її вчинити правочин. Фізичний чи психічний тиск полягає у вчиненні фізичних чи душевних страждань безпосередньо стороні правочину.

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 556/2085/19 зроблено висновок про те, що для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину… На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Аналіз зазначених норм права та релевантної судової практики дозволяє зробити висновок про те, що для визнання правочину недійсним із застосуванням правового механізму, передбаченого положеннями статті 231 ЦК України, необхідним є наявність у їх сукупності таких факторів як сам факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи, що свідчить про вчинення правочину проти справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Сам факт вчинення фізичного чи психологічного тиску для укладення правочину повинен мати місце на момент його вчинення.

Наведені висновки щодо застосування норм матеріального права викладені в постанові Верховного Суду від 26 листопада 2021 року (справа №163/1239/19).

У статті 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Доказів того, що оспорюваний заповіт складено під тиском та погрозами, приводом шантажу, погроз та залякувань заповідача відповідачем ОСОБА_2 з метою забезпечення своїх фінансових можливостей, суду не надано, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є такими, що не підлягають до задоволення.

Посилання скаржника на відсутність вільного волевиявлення заповідача чи перебування його у такому стані, що не давало можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складенні та посвідченні заповіту є безпідставними та не підтверджені належними доказами.

Клопотання при призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, відповідно до ст. 105 ЦПК України, позивачка не заявляла.

Будь-яких інших доказів, які б підтвердили доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного заповіту ОСОБА_6 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними - позивачкою не надано.

Судом першої інстанції враховано також свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та дотримано принцип пропорційності між застосованим заходом і переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів зазначає, що тлумачення частини 2 статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК.

При складанні та посвідченні заповіту основним є переконатися у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, - отримати це майно у спадщину.

Тому штучно віднаходити підстави для того, щоб визнати заповіт недійним, не відповідає засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача, волевиявлення заповідача на спадкування його майна особою, зазначеною ним у заповіті.

За відсутності безумовного встановлення порушення вимог законодавства при посвідченні заповіту, скасовується вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача, та позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном, а у разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Такі висновки висловлені Верховним Судом у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі №369/1913/17.

При розгляді справи у суді апеляційної інстанції скаржницею не заявлялося клопотання про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_7 . Як вбачається із матеріалів справи, судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні клопотання позивачки про допит в якості свідка ОСОБА_7 . Колегія суддів зазначає, що факт усвідомлення заповідачем значення своїх дій та можливість керувати ними, який за законом має бути підтверджений певними засобами доказування, а саме, письмовими доказами, не може підтверджуватись іншими засобами доказування, в тому числі показаннями свідків, тому суд дійшов вірного висновку, що клопотання позивачки про виклик свідка є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. У самому тексті оскаржуваного заповіту зазначено, що ОСОБА_6 добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного так і морального, на випадок її смерті зробила розпорядження до свого майна. Цей заповіт посвідчено ОСОБА_7 . Доказів того, що заповіт складено під психологічним тиском суду не надано.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2025 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то суд не здійснює перерозподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384, ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 липня 2025 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.А. Девляшевський

В.М. Барков