Житомирський апеляційний суд
Справа №284/1169/22 Головуючий у 1-й інст. Вачко В.І.
Категорія 44 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Житомирі цивільну справу №284/1169/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди завданої вчиненням кримінального правопорушення, за апеляційними скаргами представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» Ровінської Тетяни Сергіївни, представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 27 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Вачко В.І. в м. Овручі,

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- стягнути з відповідачів на користь позивача солідарно матеріальну шкоду, завдану злочином в розмірі 12 492 грн.;

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином - 1 000 000 грн та 19 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 вироком суду визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за фактом скоєння 25.06.2017 в смт. Народичі Житомирської області ДТП за участю автомобіля «Volkswagen LT46», НОМЕР_1 , під його керуванням, внаслідок якого пішоходам - малолітнім дітям: ОСОБА_4 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_5 (який доводиться потерпілій позивачці ОСОБА_1 сином) спричинено смерть. В результаті завданих тілесних ушкоджень ОСОБА_5 помер. Цивільно-правова відповідальність власника ТЗ ОСОБА_2 була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «Уніка», згідно з полісом №АК/3544267. Відтак, відповідно до ст. ст.1167, 1187, 1199 ЦК України та ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з відповідачів стягується на користь потерпілого позивача відшкодування, завданої кримінальним правопорушенням матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 27 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_1 завдану кримінальним правопорушенням моральну шкоду в сумі 200 000 грн. Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Уніка» на користь держави судовий збір в сумі 2000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану кримінальним правопорушенням моральну шкоду в сумі 800 000 грн та матеріальну шкоду, пов`язану з витратами на поховання в сумі 12 492 грн., а також судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 19 000 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 8124,92 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ПАТ «Страхова компанія «Уніка» Ровінська Т.С. подала апеляційну скаргу у якій просить змінити рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 27.03.2025 в частині стягнення моральної шкоди, зменшивши її з 200 000 грн до 38 400,00 грн та в частині судового збору, зменшивши його пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивач до страхової компанії не зверталась, заяву про виплату страхового відшкодування, та будь-які інші документи також не подавала. Таким чином, страхова прав позивача не порушувала, а позов до ПрАТ «СК «УНІКА» подано передчасно. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Дорожньо-транспортна пригода сталася - 25.06.2017, мінімальна заробітна плата становила на той період 3200 грн., відтак за умови відсутності звернення за відшкодуванням моральної шкоди інших осіб, що мають право на таке відшкодування (батьки, діти), розмір моральної шкоди, який може бути сплачено позивачу, згідно п. 27.3 ст.27 спеціального Закону, має становити 38 400 грн. Виплата страхового відшкодування позивачу у більшому розмірі за даних обставин за умови ненадання доказів понесених витрат (поховання, спорудження пам`ятника тощо) чинним законодавством не передбачена. Шкода, завдана смертю потерпілого, підлягає відшкодуванню страховиком на підставі пункту 27.3 статті 27 Закону №1961-IV в межах ліміту страхового відшкодування. Посилається на правові позиції Верховного суду викладених у справах: №521/9280/18 від 26 листопада 2024 року; №569/4753/23 від 13 березня 2024 року. Водночас, апелянт не може погодитися із стягненням на користь позивача моральної шкоди в розмірі 200 000 грн., так як це не узгоджується з нормами спеціального закону. Таким чином, розмір моральної шкоди, який може бути сплачено позивачу, згідно п. 27.3 ст.27 спеціального Закону, має становити 38 400 грн. Відшкодування моральної шкоди в більшому розмірі чинним на дату події законодавством не передбачено. З цих підстав вважає, що рішення в цій частині має бути змінено, із зменшенням розміру стягнутої моральної шкоди.

28 квітня 2025 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати повністю рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 27.03.2025, у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до вимог частини 1 статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. ОСОБА_1 таким правом скористалася, подавши у 2017 році у кримінальному провадженні позовну заяву до Народицького районного суду Житомирської області про стягнення з ОСОБА_2 на свою користь моральну та матеріальну шкоди, завданої злочином. Вироком Народицького районного суду Житомирської області від 04 липня 2019 року у справі №284/851/17 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у сумі 12 492 гривні та моральну шкоду в сумі 400 000 гривень. У подальшому, даний вирок 09 червня 2020 року було скасовано Житомирським апеляційним судом, а справа повернута на новий судовий розгляд. У зв`язку з відводом судді Народицького районного суду Житомирської області кримінальне провадження було направлене для розгляду по суті до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області. Під час розгляду судом кримінального провадження стосовно ОСОБА_2 , ОСОБА_1 повторно було подано позовну заяву до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Позовну заяву 24.01.2022 було прийнято судом. У подальшому, 08.06.2022, після початку розгляду справи по суті, позивачка подала клопотала про залишення позову без розгляду у межах кримінального провадження.

Зазначає, що обов`язкові визначені Законом відомості у позовній заяві позивача відсутні. Позовна заява повністю не відповідає вимогам ЦПК України. Твердження позивачки про те, що про існування страхового полюса в ОСОБА_2 на керований ним автомобіль їй стало відомо лише у 2022 році, не відповідає дійсності, оскільки у матеріалах кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 червня 2017 року за №0000097 щодо вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України міститься копія полісу, з яким потерпіла та її представник ознайомилися у порядку статті 290 КПК України. Також, на даний час судом не прийнято рішення по поданій ОСОБА_1 у 2017 році позовній заяві з аналогічних підстав та до того самого відповідача. Також звертає увагу, що в позовній заяві, позивач просила стягнути з відповідачів матеріальну шкоду в солідарному розмірі. Проте, рішення суду ухвалено без урахування позовних вимог. Хоча моральна шкода стягнута з обох відповідачів, витрати на правничу допомогу стягнуто саме з ОСОБА_2 , а зі страхової компанії такі витрати не стягнуті. Зважаючи на положення частини восьмої статті 141 ЦПК України, відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді касаційної інстанції до прийняття постанови у справі. Однак, до закінчення судових дебатів сторона позивача такої заяви (клопотання) не зробила.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 червня 2017 року близько 12.50 год в порушення вимог п.2.9.а Правил дорожнього руху України, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_2 керував технічно справним автомобілем «Volkswagen-LT46», НОМЕР_1 , на якому рухався по проїзній частині вул. Ярослава Мудрого в смт. Народичі Житомирської області в напрямку міста Овруч. У вказаний день та час, проїжджаючи біля будинку №268 вказаної вулиці, ОСОБА_2 в порушення вимог п.2.3.б ПДРУ проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, об`єктивно спроможний був виявити малолітніх пішоходів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які перебували на правому узбіччі, та в порушення вимог п.10.1 ПДРУ змінив напрямок руху праворуч, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить небезпеки для інших учасників руху, виїхав на праве узбіччя, де спочатку передньою правою частиною автомобіля контактував з колодою дубової деревини, яка лежала біля паркану домоволодіння, та продовжуючи рух транспортним засобом допустив наїзд на малолітніх пішоходів, в результаті чого потерпілому ОСОБА_4 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, а потерпілому ОСОБА_5 були спричинені тілесні ушкодження, які були несумісні з життям та спричинили смерть.

Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27.11.2023 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Вироком Житомирського апеляційного суду Житомирської області від 06.03.2025 вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27.11.2023, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України в частині призначеного покарання скасовано. Ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_2 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля «Volkswagen-LT46», НОМЕР_1 - ОСОБА_2 була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «Уніка» згідно з полісом №АК/3544267.

У відповідності до полісу №АК/3544267 ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю складає 200 000 грн.

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Перевіряючи законність оскаржуваного судового рішення, колегія суддів враховує наступне.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила стягнути солідарно з ПАТ «СК» «Уніка» та ОСОБА_2 12 492 грн матеріальної шкоди.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

У статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала ч.1 ст.1166 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно із статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ( далі Законом № 1961-IV на момент вчинення ДТП) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону).

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачений такий обов`язок.

Згідно зі статтею 6 Закону №1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статей 9, 22-31, 35, 36 Закону №1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначені вище норми матеріального права, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961-IV).

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, провадження №14-176цс18.

Відповідно до статей 1166, 1187, 1188 ЦК України, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом №1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 26 Закону України «Про страхування» та пункту 6 частини першої статті 991 ЦК України страховик має право відмовити у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування, зокрема за наявності інших підстав, встановлених законом.

Згідно з пунктом 1 статті 35.1 Закону №1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі ПрАТ «СК`Уніка» посилається на те, що позивач до страхової компанії не зверталась, заяву про виплату страхового відшкодування, та будь-які інші документи також не подавала.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 належно реалізувала своє право на відшкодування матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню зі страховика з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі№65/4621/16-к, провадження №13-24кс19, зазначила, що у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. Крім цього, у підпункті 37.1.3 пункту 37.1. статті 37 Закону №1961-IV передбачено іншу підставу для відмови у відшкодуванні - невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на його отримання, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Отже, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру.

У постанові Великої Палати Верховного Суд від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17, провадження №14-95цс20, Закон №1961-IV з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом №1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Аналізуючи вказані норми законодавства, суд дійшов висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема у праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого. Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом №1961-IV, має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин.

Встановлено, що вироком Народицького районного суду Житомирської області від 04 липня 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, і призначено йому покарання у виді семи років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки. Вказаним вироком також вирішено цивільний позов ОСОБА_1 про стягнення на її користь з ОСОБА_2 12 492,00 грн матеріальної шкоди та 400 000,00 грн моральної шкоди.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 09 червня 2020 року вирок Народицького районного суду Житомирської області від 04 липня 2019 року щодо ОСОБА_2 за ч. 2 ст.2 86 КК України скасовано. Призначено новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 286 КК України в суді першої інстанції.

Отже, до 09 червня 2020 року на користь ОСОБА_1 було присуджено відшкодування завданої шкоди, у зв`язку з чим у неї не виникало потреби у зверненні до страховика ПрАТ «СК`Уніка».

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 08 червня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було залишено без розгляду.

27 грудня 2022 року ОСОБА_1 в порядку цивільного судочинства заявила вимоги до ОСОБА_2 та ПрАТ «СК`Уніка».

Враховуючи обставини розгляду цивільного позову у кримінальній справі та присудження з винного водія стягнення відшкодування, завданої внаслідок ДТП шкоди вироком, який надалі був скасований і переданий на новий розгляд до суду першої інстанції, немає підстав вважати, що ОСОБА_1 втратила право звернення до страхової компанії про отримання страхового відшкодування.

Неподання позивачем заяви про страхове відшкодування до 25 червня 2020 року не призвело до неможливості страховика встановити факт ДТП, причини, обставини її настання та розмір заподіяної шкоди.

Крім того, суд не встановив недобросовісне виконання ОСОБА_1 зобов`язань та недобросовісну її поведінку.

Встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля «Volkswagen-LT46», НОМЕР_1 ОСОБА_2 була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «Уніка» згідно з полісом №АК/3544267.

У відповідності до полісу №АК/3544267 ліміт відповідальності за заподіяну майнову шкоду складає 100 000,00 грн., франшиза - 1 000,00 грн.

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», під похованням померлого слід розуміти комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Статтею 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу» передбачено, що поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого.

Відповідно до абз. 3, 5, 7 ст. 12 Закону України «Про поховання та похоронну справу» виконавець може надавати ритуальні послуги, визначені необхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг. Цей перелік затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 своєї постанови від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати.

Необхідний мінімальний перелік вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України №193 від 19.11.2003, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 вересня 2004 року за №1111/9710, до необхідних ритуальних послуг належать: оформлення договору-замовлення на організацію та проведення поховання; оформлення свідоцтва про поховання; копання могили (викопування могили ручним або механізованим способом, опускання труни з тілом померлого в могилу, закопування могили, формування намогильного насипу та одноразове прибирання території біля могили); монтаж та демонтаж намогильної споруди при організації підпоховання в існуючу могилу; кремація тіл померлих; поховання та підпоховання урни з прахом померлих у колумбарну нішу, в існуючу могилу, у землю; зберігання урн з прахом померлих у крематорії; організація відправлення труни з тілом чи урни з прахом померлого за межі України; запаювання оцинкованої труни; замощення урни з прахом померлого в колумбарну нішу.

За встановлених обставин покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, тому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача майнової шкоди в розмірі 12 492 грн., які понесла ОСОБА_1 у зв`зку з похованням сина, оскільки розмір майнової шкоди покривається лімітом страхового відшкодування, тому таку відповідальність повинен нести страховик.

Матеріалами справи підтверджується, що розмір документально підтверджених позивачем витрат, які понесла позивач за організацію та проведення поховання ОСОБА_5 складає 12492,00 грн., до яких належать витрати на придбання труни, хреста, ритуальні послуги. Вказані витрати є розумними щодо їх кількості і призначення.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ПрАТ «СК`Уніка» на користь ОСОБА_1 12 492, 00 грн матеріальної шкоди.

Щодо стягнення з ПрАТ «СК`Уніка» на користь позивача моральної шкоди в розмірі 200 000, 00 грн.

Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону №1961-IV cтраховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі №914/2350/18 (914/608/20) (провадження №12-83гс21)).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 просила стягнути моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн лише з ОСОБА_2 .

Відтак, стягуючи з ПрАТ «СК`Уніка» на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн моральної шкоди, суд першої інстанції ухвалив рішення в цій частині з порушенням норм процесуального права, вийшовши за межі позовних вимог заявлених ОСОБА_1 . Тому рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача моральної шкоди.

За правилом частини першої ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до частини другої ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною п`ятою ст.1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди позивач повинен довести, які саме дії спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд, який заслуховує сторін та встановлюють фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

В п.78 рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Подібний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі №944/4790/19 (провадження № 61-15852св21).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у позивача внаслідок смерті сина ОСОБА_5 при завданні тілесних ушкоджень джерелом підвищеної небезпеки виникло право на отримання відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з розміром, стягнутої судом першої інстанції суми на відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі 800 000 грн.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах.

Деякі форми моральної шкоди, включаючи емоційний розлад, за своєю природою не завжди можуть бути предметом конкретного доказу (рішення у справі "Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства" (від 28 травня 1985 року, Series А, №94, §96).

У справі "Stankov v. Bulgaria" Європейський суд зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

За таких обставин, моральні страждання неможливо «виміряти» так, як це можна зробити з матеріальною шкодою. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Отже, будь-яка компенсація не може бути сумірною стражданням. Відповідно, будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, колегія суддів враховує глибину душевних страждань, психологічного та емоційного стану позивача, яка втратила близьку людину - сина, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання і відновити становище, яке існувало у житті позивача до смерті сина неможливо та виходячи із засад розумності та справедливості, дійшла до переконання, що розмір моральної шкоди, яку слід стягнути з відповідача підлягає зменшенню до 500 000 грн., і саме такий розмір моральної шкоди не буде вважатися явно завищеним чи надмірним для відповідача.

Розмір моральної шкоди 1000 000 грн., що визначений позивачем колегія суддів вважає необґрунтованим та такими, що не відповідає принципу співмірності сатисфакції.

До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 03 квітня 2025 року у справі №365/604/21.

Отже, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні шляхом зменшення стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди з 800 000,00 грн до 500 000,00 грн.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу понесених в суді першої інстанції.

Частина перша статті 15 ЦПК України визначає, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказала витрати на правову допомогу у розмірі 19 000,00 грн.

На підтвердження заявлених витрат, позивач надала договір про надання правової допомоги від 30.06.2017, ордер серії ЖТ №089359 від 20.12.2022, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЖТ №000818, акт здачі-прийняття наданих юридичних послуг від 20.12.2022 на суму 19 000,00 грн: ознайомлення з матеріалами справи 5000,00 грн; складання та подання позовної заяви 8000,00 грн; участь представника у судових засіданнях 6000,00 грн; квитанція №0.5.1 від 23.12.2022 про сплату авансу за надання правової допомоги у розмірі 1500,00 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи розмір задоволених позовних вимог, необхідно стягнути із ПАТ «Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_1 витрати за надання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції у розмірі 233,70 грн та з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 9386,00 грн витрат за надання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_1 за звернення до суду із позовом була звільнена від сплати судового збору.

Позов ОСОБА_1 до ПАТ «Страхова компанія «Уніка» задоволено.

Відтак, із ПАТ «Страхова компанія «Уніка» на користь держави необхідно стягнути 992,40 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

За подання апеляційної скарги, ПАТ «Страхова компанія «Уніка» сплатила 3000,00 грн судового збору, згідно платіжної інструкції №026487 від 31.03.2025.

Апеляційну скаргу ПАТ «Страхова компанія «Уніка» задоволено, відтак необхідно компенсувати ПАТ «Страхова компанія «Уніка» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 3000,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для проведення взаємного зарахування понесених витрат, то необхідно компенсувати приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Уніка» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір в розмірі 2007,60 грн (3000,00 грн 992,40 грн.)

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено на 49,4%, відтак із ОСОБА_7 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5001,70 грн за розгляд справи судом першої інстанції.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 05.05.2025 відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору до ухвалення Житомирським апеляційним судом рішення по даній справі.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задоволено на 38,5%, отже з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 7495,26 грн., (із розрахунку: оскаржувана сума 812492,00 грн х 1%= 8124,92 грн х 150% = 12187,40 грн судовий збір, що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги х 61,5% =7495,26 грн).

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» Ровінської Тетяни Сергіївни задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди завданої вчиненням кримінального правопорушення задовольнити частково.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 27 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_1 12 492,00 грн матеріальної шкоди та 233,70 грн витрат за надання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500 000,00 грн моральної шкоди та 9386,00 грн витрат за надання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 5001,70 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 7495,26 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Акціонерному товариству «Страхова компанія «Уніка» компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 2007,60 грн судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 03 липня 2025 року.

Головуючий

Судді