ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5723/25 Справа № 202/441/22 Суддя у 1-й інстанції - Бабічева Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2025 року ( повний текст складено 10 березня 2025 року у с-ще Царічанка) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувало тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 07.10.2020 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом 74,4 %від простроченої суми заборгованості. Відповідачка ознайомилась із умовами обслуговування кредитних карток та отримала Преміальну картку з кредитним лімітом до 300 000 грн.

В порушення умов договору відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 08.12.2021 року має заборгованість в сумі 371 620,23 грн., яка складається з такого: 304 500,59 грн. - заборгованість за кредитом (в т.ч.: 199 118,64 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 105 381,95 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту); 11 571,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 55 548,64 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 07.10.2020 року у розмірі 371 620,23 грн. станом на 08.12.2021 року, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 574,30 грн.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором від 07.10.2020 року станом на 08.12.2021 року у розмірі 128 956,96 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 1 934,28 грн., а всього 130 891,24 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник банку просить скасувати рішення суду першої інстанції як необґрунтоване в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, в іншій частині залишити рішення суду без змін, стягнути з відповідача судові витрати.

Зокрема наголошує, що підписавши 07.10.2020 року анкету заяву ОСОБА_1 погодилась з умовами та правилами надання банківських послуг (зокрема розміром процентами), а також тарифами, які разом складають договір про надання банківських послуг. На підставі зазначеної заяви відповідачу, відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, яка згодом перевипускалась та на яку збільшувався кредитний ліміт. Відповідач не оспорювала умови кредитного договору, не заперечувала факт отримання картки та видачі кредитних кошті, а продовжувала користуватись ними, що підтверджується первинними бухгалтерськими документами та розрахунком заборгованості.

Звертає увагу, що з розрахунку заборгованості та виписки чітко вбачається, що відповідачем за період з 11.12.2020 року по 08.12.2021 року використано кредитних коштів у загальному розмірі 3 130 912,09 грн., в той час як сплачено в рахунок погашення кредиту лише 2 826 569,06 грн. Таким чином кредитні кошти у повному обсязі не були повернуті, а тому заборгованість за кредитним договором складає 304 343,03 грн., тобто різницю між фактично використаними та повернутими коштами (3 130 912,09 2 826 569,06).

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

Про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчать довідка про отримання судових повісток в системі Електронний суд банку та його представнику, а також конверт із відміткою АТ «Укрпошта» про причини не вручення повістки ОСОБА_1 «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того відповідач повідомлений про розгляд справи шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному сайті Судової влади України.

Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що фактично отримані та використані позичальником кошти у вигляді поточного тіла кредиту підлягають поверненню баку. Однак банк не надав доказів того, що сторонами погоджено розмір відсоткової ставки та комісії, а тому їх списання є незаконним і вони підлягають зарахуванню на погашення тіла кредиту.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює АТ КБ «ПриватБанк».

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти, та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви, про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки, Умови та правила надання банківських послуг, це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує, як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17-ц.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідачем було підписано анкету-заяву позичальника, якою засвідчено, що він ознайомлений з умовами і правилами надання банківських послуг та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті банку, достовірно не підтверджують вказаних обставин, а тому є не обґрунтованими.

Оскільки без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату

відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного кредитного договору.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.a-bank.com.ua) неодноразово змінювалися самим банком в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 651 ЦК зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено,що 07.10.2020 року відповідачкою було підписано анкету-заяву,у якій зазначено, що ця заява-анкета разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Згідно поданої заяви відповідачка отримала від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Однак, у заяві відсутні відомості про розмір кредиту, строк дії кредитного договору, порядок нарахування процентів за користування кредитом, комісії, неустойки, що погоджені сторонами.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 06.12.2024 року № 681589 про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , відповідачці було відкрито картковий рахунок НОМЕР_1 , та 11.12.2020 року було встановлено кредитний ліміт 100 000 грн., який у подальшому змінювався: з 16.12.2020 року кредитний ліміт збільшено до 300 000 грн, з 22.10.2021 року - зменшено до 0,00 грн.

З листа АТ КБ «ПриватБанк» від 24.05.2024 року №6361377-ВБ вбачається, що картки № НОМЕР_2 ; НОМЕР_1 ; НОМЕР_3 - є картками до одного договору.

З виписки руху коштів за договором б/н за період з 07.10.2020 року 08.12.2021 року по картковому рахунку вбачається, що відповідачка користувалася грошовими коштами позивача.

Представник банку підтвердив, що прострочені тіло і відсотки нараховувались відповідачці згідно Умов та Правил надання банківських послуг. Додана до позовної заяви Заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 29.10.2019 року не стосується цього кредитного договору про надання банківських послуг №б/н від 07.10.2020 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 08.12.2021 року відповідачка має заборгованість за кредитним договором б/н від 07.10.2020 року у сумі 371620,23 грн., з яких: 304 500,59 грн. - заборгованість за тілом кредиту (в т.ч.: 199118,64 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 105381,95 грн.- заборгованість за простроченим тілом кредиту); 11571,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 55548,64 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Звертаючись до суду банк зазначав, що ОСОБА_1 , підписавши анкету-заяву 07.10.2020 року погодила умови надання кредитних коштів, порядок їх користування та повернення.

Із наданих позивачем доказів, зокрема виписки за картками ОСОБА_1 вбачається, що остання користувалась кредитними коштами шляхом отримання готівки, розраховувалася ними за товари та послуги, а також здійснювала повернення кредитних коштів позивачу. Всі ці дії свідчать про те, що відповідач отримала кредитні кошти та користувалась ними з частковим поверненням.

Враховуючи наведене, надані позивачем докази в підтвердження укладання кредитного договору між сторонами у своїй сукупності суд першої інстанції правильно визнав належними та допустимими.

Крім того слід зазначити, що кредитний договір відповідачем недійсним не визнавався, ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами протягом тривалого часу, договір нею виконувався, тобто вносилися платежі, хоч і не своєчасно та не в повному обсязі, що

підтверджується розрахунком заборгованості та випискою, що в своїй сукупності вказує на наявність договірних відносин між сторонами та дійсність кредитного договору. Також у стороною відповідача визнано, що вона підписувала кредитний договір від 07.10.2020 року та отримувала кредитні кошти.

Судом першої інстанції зазначені обставини прийнято до уваги та зроблено правильний висновок, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Однак вказана анкета-заява від 07.10.2020 року не містить відомостей про розмір кредиту, його строк дії, розмір процентної ставки, комісії, неустойки чи пені. Надані банком умови та правила, також тарифи не є доказами погодження між сторонами умов кредитного договору, зокрема відсотків, оскільки не містять підпису відповідачки. Також слід зауважити, що надані банком документи на підтвердження погодження сторонами умов договору датовані 2019 роком та червнем 2020 року судом першої інстанції обґрунтовано не прийняті до уваги, оскільки передували укладанню кредитного договору від 07.10.2020 року та не стосуються виниклої за ним заборгованості. Крім того сам позивач у суді першої інстанції зазначав, що заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 29.10.2019 року не стосується цього кредитного договору від 07.10.2020 року.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки на користь банку заборгованості за простроченим тілом кредиту, відсотками та простроченими відсотками, які нараховувалися позивачем на підставі Тарифів, Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, оскільки умови щодо їх нарахування та порядок нарахування не визначені в анкеті-заяві від 07.10.2020 року.

При цьому списані з відповідача без жодної правової підстави відсотки та комісії підлягають зарахуванню в рахунок погашення тіла кредиту, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення на користь банку фактично отриманих та неповернутих відповідачем кредитних коштів у вигляді заборгованості за поточним тілом кредиту у розмірі 128 956,96 грн. із відрахуванням із нього не погоджених відсотків та комісій (199 118,64 грн. - 64 841,20 грн. - 4 400,00 грн. - 762,92 грн. - 157,56 грн.)

Інших належних та допустимих доказів, які б надавали підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі банком не надано.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині першій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду з ухваленням нового немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369,375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 08 липня 2025 року.

Судді: