Провадження №22-ц/824/8181/2025
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

29 жовтня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва видано судовий наказ за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 жовтня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

У грудні 2024 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про визнання судового наказу від 29 жовтня 2024 року таким, що не підлягає виконанню.

Заява обґрунтована тим, що стягувач ввела суд в оману щодо дійсних обставин справи, оскільки не повідомила, що 22.02.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір про місце проживання дитини, про умови здійснення права на особисте виховання дитини, хто буде проживати окремо, про сплату аліментів на дитину, яким визначено, що дитина буде проживати як у матері, так і у батька. Окрім цього, умовами договору сторони узгодили, що ОСОБА_1 сплачуватиме ОСОБА_2 на утримання дитини 1/4 усіх доходів, отриманих у відповідному місяці, але не більше 50 000,00 грн.

Винесення судового наказу не припиняє умови укладеного між сторонами договору, договір не визнано недійсним та не розірвано, дія договору продовжується, отже і стягувач, в разі несплати боржником аліментів терміном більше одного місяця, не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості по аліментним платежам. Тому фактично існує два зобов`язання по сплаті аліментів на одну і ту саму дитину, що є подвійним зобов`язанням. Крім того дитина тривалий час проживала як з матір`ю так і з батьком, згідно узгодженого в договорі графіку, батько забезпечував дитину всім необхідним, з 01.09.2024 року дитина проживає лише з матерію, оскільки остання почала створювати перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини батьком. Також батько пропонував матері дитини внести зміни до договору, що було відхилено останньою. Крім того, заявник ніс додаткові витрати на дитину.

У зв`язку з цим заявник просив суд визнати судовий наказ від 29 жовтня 2024 року таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, 13.02.2025 року заявник направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що вважає оскаржувану ухвалу суду необґрунтованою і незаконною у зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Просить апеляційний суд ухвалу суду скасувати та прийняти рішення, яким задовольнити його заяву про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

07 квітня 2025 року до апеляційного суду від стягувача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

29.04.2025 року на адресу суду від представника заявника надійшло клопотання про перенесення судового засідання, у зв`язку з перебування адвоката у відпустці.

Колегія суддів, дослідивши вказане клопотання, зазначає, що воно не підлягає задоволенню, оскільки адвокатом не надано жодних належних доказів, які підтвердили об`єктивну неможливість останнього бути присутнім в судовому засіданні у вказаний день.

У судове засідання, призначене на 15.05.2025 року, з`явився представник боржника.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 22.02.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір про місце проживання дитини, про умови здійснення права на особисте виховання дитини, хто буде проживати окремо, про сплату аліментів на дитину, яким, серед іншого, визначено графік проживання дитини як з батьком так і з матір`ю.

У п. 31. договору сторони узгодили обов`язок батька щомісяця сплачувати на утримання дитини кошти в розмірі 1/4 частини від усіх доходів батька, отриманих у такому місяці, але не більше 50 000,00 грн за один календарний місяць.

14 жовтня 2024 року ОСОБА_2 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви та до досягнення дитиною повноліття.

До заяви було долучено: свідоцтво про народження дитини; платіжну інструкцію від 10.11.2023 про переказ ОСОБА_1 4 400,00 грн; акт проживання дітей з ОСОБА_2 від 27.09.2024; довідку про навчання дитини в Гімназії №99 від 27.09.2024; копію паспорту ОСОБА_2 та витяг про реєстрацію місця проживання останньої.

29 жовтня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва видано судовий наказ за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 , яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 жовтня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви зазначив, що боржником не додані до заяви докази вчинення на договорі виконавчого напису, як і докази добровільного виконання ним цього договору станом на дату звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про видачу судового наказу, за якою стягуються аліменти на підставі виданого судового наказу з 14 жовтня 2024 року, тому судом було встановлено наявність обов`язку боржника по сплаті аліментів на утримання дитини.

Колегія суддів зазначає, що предметом розгляду у вказаній справі є лише питання аліментних зобов`язань апелянта.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

За положеннями ст. 160 ЦПК України та ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» судовий наказ є особливою формою судового рішення та одночасно виконавчим документом.

Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як на підставу визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, апелянт зазначив те, що між сторонами було укладено нотаріально-посвідчений договір про місце проживання дитини, про умови здійснення права на особисте виховання дитини, хто буде проживати окремо, про сплату аліментів на дитину а відтак видача судового наказу створює подвійне зобов`язання по сплаті аліментів на одну й ту ж саму дитину.

Зокрема ОСОБА_1 посилався на те, що його донька проживала до 01.09.2024 року разом з ним, перебувала на його повному утриманні, тому обов`язок по сплаті аліментів на дитину на користь ОСОБА_2 наразі є відсутнім.

Водночас матеріалами справи встановлено, що дитина з 01.09.2024 року проживає з матір`ю, сам апелянт підтвердив у суді першої інстанції, що аліменти відповідно до укладеного між сторонами договору він не сплачує.

Таким чином, судом встановлено невиконання апелянтом умов вищевказаного договору.

Колегія суддів зазначає, наявність домовленості сторін про сплату аліментів за договором, у разі його невиконання, не є перешкодою можливості звернення до суду про стягнення аліментів у судовому порядку.

У разі невиконання договору по сплаті аліментів, вступає в силу правова позиція, згідно з якою сторона має право звернутися до суду про стягнення аліментів у судовому порядку, що і було зроблено ОСОБА_2 .

Водночас колегія суддів зазначає, що твердження апелянта щодо того, що видача судового наказу створює подвійне зобов`язання по сплаті аліментів на одну й ту ж саму дитину, є безпідставним.

Якщо суд встановив судовим наказом стягнення аліментів на утримання дитини, то це виключає можливість стягнення аліментів ще й за договором, оскільки сторона не може отримувати двічі аліменти за один період.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що судовий наказ видано про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , починаючи з 14 жовтня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто з того часу, коли апелянт перестав виконувати умови договору про сплату аліментів у добровільному порядку.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про визнання судового наказу таким, що не відлягає до задоволення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що підстави для задоволення апеляційної відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько