Справа № 442/9277/24 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/451/25 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді Мікуш Ю.Р.,

Суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

Секретар Іванова О.О.

розглянувши у м. Львові без участі учасників цивільну справу№442/9277/24 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 січня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 ,-про стягнення заборгованості за кредитним договором

в с т а н о в и в :

14.01.2025 року представник позивача адвокат Городніщева Є.О. звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №7218733 від 30.10.2023 року, укладеного між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 в розмірі 99 625,00 гривень.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно телекомунікаційної системи, ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний Договір № 7218733 про надання споживчого кредиту в сумі 25 000,00 грн. Відповідач свої зобов`язання за Кредитним договором не здійснював у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість, яка станом на дату звернення до суду становить 99625,00 грн. Позивач вказує, що набув право вимоги на вказану суму в зв`язку з укладенням Договору факторингу № 25-07/24-Ф.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 січня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК«Фінтраст Капітал» заборгованість за кредитним договором №7218733 від 30.10.2023 року у розмірі 99625,00 грн. (дев`яносто дев`ять тисяч шістсот двадцять п`ять гривень 00 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК«Фінтраст Капітал» судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: судовий збір у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 коп., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 коп.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .. Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду в частині стягнення заборгованості в сумі 86 813,75 грн. та витрат на професійну правничу допомогу є незаконним, і необгрунтованим. Судом неповно встановлені обставини та не враховані докази, які мають значення для вирішення справи. Зокрема, зазначає, що відповідач не оспорює укладення кредитного договору та фактичного залишку заборгованрості за тілом кредиту в розмірі 12 811,25, однак не погоджується з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 86813,75 грн. Зазначає , що з 26.02.2022 року є військовослужбовцем Збройних сил України та бере участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. З огляду на це не міг надати до суду першої інстанції докази. Звертає увагу, що згідно з ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям не нараховуються штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них) та/або автомобіля. Так як в період виконання умов кредитного договору, а також протягом розгляду справи відповідач перебував на військовій службі за мобілізацією та мав статус військовослужбовця ЗСУ, відповідно, на нього поширювались пільги передбачені п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Також не погоджується з розміром витрат на правову допомогу. Стверджує, що серед видів наданих послуг, перелік яких наведений у вказаних документах зазначені такі, що фактитчно не надавалися. Такий розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним зі складністю справи, тому є підстави для його зменшення до 5000 грн. Просить визнати поважними причини не подання нових доказів. Скасувати рішення суду в частині стягнення на користь позивача заборгованості в розмірі 86813,/75 і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові. Зменшити розмір витрат на правову допомогу до 5000 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ст.360 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом ч.1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 30 жовтня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем ОСОБА_1 укладено Договір № 7218733 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого, Банк надав Позичальнику кредитні кошти у сумі 25 000,00 грн. зі строком використання кредиту 360 днів, зі стандартною відсотковою ставкою 1,99 % в день.

Договір №7218733 про надання споживчого кредиту підписано відповідачем електронним підписом шляхом зазначення одноразового ідентифікатора «А4244», відповідно до ч. ч. 6, 8 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до пункту 2.1 Договору, кошти кредиту надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем Товариству з метою отримання кредиту.

Відповідно до довідки ТОВ «Пейтек Україна», 30.10.2023 ТОВ «Авентус Україна» виконано свої зобов`язання за договором та перераховано на картку № НОМЕР_1 номер якої надано йому позичальником та вказано в кредитному договорі, кредитні кошти в сумі 25 000,00 грн.

Згідно Додатку № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 7218733 від 30.10.2023 року, сторони погодили таблицю обчислення вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, зі змісту якої вбачається, що загальна вартість кредиту складає 25 000,00 грн., проценти за користування кредитом складають 179100,00 грн.

Згідно картки обліку Договору № 7218733 відповідачу нараховано заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 25 000,00 грн та заборгованості за нарахованими відсотками.

Пунктом 1.5.1 стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного у п.1.4 цього Договору (360 днів), а відповідно до п.1.5.2 знижена процентна ставка становить 1,493% в день та застосовується відповідно до наступних умов. Якщо споживач до 29.11.2023 р. або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту споживач, як учасник Програми лояльності, отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, у зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою. У випадку невиконання споживачем умов для отримання індивідуальної знижки від Товариства, користування кредитом для споживача здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим Договором та доступні для інших споживачів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки. При цьому, споживач розуміє та погоджується, що застосування зниженої процентної ставки є виключно його правом отримання індивідуальної знижки лише як учасника Програми лояльності та лише за умови виконання ним вимог для її застосування, передбачених цим Договором. Споживач погоджується, повністю розуміє та поінформований, що у разі невикористання споживачем права на отримання знижки (невиконання умов для отримання знижки) застосовується стандартна процентна ставка, при цьому застосування стандартної процентної ставки без знижки, не є зміною процентної ставки, порядку її обчислення та порядку сплати у бік погіршення для споживача, оскільки надання кредиту за цим Договором здійснюється саме на умовах стандартної процентної ставки.

У період з 30.10.2023 по 24.07.2024 відповідачем ОСОБА_1 здійснено оплати на рахунок первісного кредитора в розмірі 12188,75 грн, які спрямовані на оплату тіла кредиту у розмірі 0.00 грн. та оплату процентів за користування грошовими коштами у розмірі 12188,75 грн. Детальний розрахунок заборгованості та оплат, здійснених відповідачем, зазначений в Картці обліку Договору (розрахунок заборгованості).

Відтак згідно наданого розрахунку заборгованість за кредитним договором відповідача становить: 25 000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 44775,00 грн сума процентів за користування кредитом; 29850 грн. нараховані відсотки за 60 календарних днів.

Відповідно до договору факторингу №25-07/24-Ф від 25 липня 2024 року, укладеного між ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» та ТОВ «Авентус Україна», позивач набув статусу нового кредитора відповідача за договором №7218733 про надання споживчого кредиту від 30 жовтня 2023 року.

Матеріали справи не містять даних про те, що відповідач оспорював цей договір факторингу в частині переданої позивачу вимоги за договором №7218733 про надання споживчого кредиту від 30 жовтня 2023 року з підстав недійсності внаслідок невидачі кредиту чи припинення зобов`язання у зв`язку з повним виконанням тощо.

Отже, ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» придбало право вимоги за цим договором до ОСОБА_1 .

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з тих підстав, що договір №7218733 про надання споживчого кредиту від 30 жовтня 2023 року та договір факторингу №25.07/24-Ф від 25 липня 2024 року між ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» та ТОВ «Авентус Україна» укладені у електронній формі та відповідачем не оспорені, в установленому законом порядку недійсними їх не визнано, а тому в силу положень ст. 204 ЦК України підлягають до виконання, таким чином наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 25 000,00 грн заборгованості за тілом кредиту, 44775,00 грн. процентів за користування кредитом та 29850 грн. нарахованих відсотків за 60 календарних днів.

З висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У статті 3 Закону України "Про електрону комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного у порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується у порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Частиною 5 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями ст.12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис" за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац 2 ч.2 ст.639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про електронну комерцію" моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

30 жовтня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено електронний договір №7218733 про надання споживчого кредиту, за умовами якого відповідачу надано 25 000,00 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача на строк 360 днів.

Договір №7218733 про надання споживчого кредиту підписано відповідачем електронним підписом шляхом зазначення одноразового ідентифікатора «А4244», відповідно до ч. ч. 6, 8 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечує проти укладеного кредитного договору, не спростовує факт укладення ним вказаного договору і отримання на підставі вказаного договору кредиту.

Натомість, в апеляційній скарзі вінне погоджується з розміром заборгованості за тілом кредиту та відсотками.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість за кредитним договором відповідача становить: 25 000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 44 775,00 грн сума процентів за користування кредитом; 29 850 грн. нараховані відсотки за 60 календарних днів (а.с. 34-40).

Згідно з вищенаведеним розрахунком заборгованості за Договором № №7218733, у період з 30.10.2023 року по 24.07.2024 року, позичальник ОСОБА_1 на виконання умов Договору здійснив часткову оплату за кредитним договором на загальну суму 12188,75 грн. чого позивач не заперечує та зазначає про це у позовній заяві (а.с. 34-40).

В апеляційній скарзі відповідач визнає той факт, що має перед позивачем заборгованість за тілом кредиту в розмірі 12 811,25 грн., що становить різницю між сумою отриманого кредиту та частковою оплатою за кредитним договором (25 000 грн. 12 188,75 грн.).

При цьому, зазначає, що з 26.02.2022 року є військовослужбовцем Збройних сил України та бере участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. З огляду на це не міг надати до суду першої інстанції докази .

Відповідно до ч.2,3 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Так як відповідач ОСОБА_1 не міг бути в судовому засіданні у зв`язку з мобілізацію у ЗСУ, відповідно доказів на спростування позовних вимог не було подано з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

До апеляційної скарги відповідачем подано копію витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 41 від 26.02.2022 року, копії довідок військової частини НОМЕР_2 №7902 від 02.12.2024 року та №879 від 10.01.2025 року.

Відповідач не заперечував правильності здійсненого позивачем розрахунку відсотків за користування кредитом, однак посилався на відсутність обов`язку щодо їх сплати на підставі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців».

Відповідно до пункту 15 статті 14 вказаного Закону (в редакції від 23.12.2022, що діяла у спірний період нарахування відсотків у вказаній справі) передбачено що військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію» особливий період- це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду у розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.08.2020 у справі № 813/402/17 дійшла висновку, що навіть за не введення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

На підставі Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» з 18.03.2014 в Україні розпочався особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022, який неодноразово продовжувався і діє на даний час. Тобто, введення та продовження строку воєнного стану у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України було визначено в законодавчому порядку і є особливим періодом.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є військовий квиток, у якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.

При цьому, п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду у постановах: від 26.12.2018 у справі № 522/12270/15, від 14.05.2021 у справі № 502/1438/18, від 24.02.2022 у справі № 591/4698/20, від 12.05.2022 у справі № 336/512/18, від 18.01.2023 у справі № 642/548/21.

Застосування приписів п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено самим фактом наявності статусу військовослужбовця у конкретної особи, яка несе відповідальність перед банківською установою, їх застосування є обов`язком суду та жодним чином не обумовлено відомостями про обізнаність банку щодо наявності в особи спеціального статусу. Положення п. 15 ст. 14 вказаного Закону не обмежують своє застосування виключно щодо позичальників за кредитними зобов`язаннями, поширюють свою дію на усі випадки нарахування санкцій та процентів за невиконання будь-яких зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, в тому числі банками.

Кредит був наданий відповідачу з метою задоволення споживчих (особистих) потреб позичальника (п. 1.6 Договору про надання споживчого кредиту № №7218733 від 30 жовтня 2023 року), тобто для інших цілей, ніж становить виключенні згідно із вказаною вище нормою Закону.

Відсотки за користування кредитом у даній справі нараховувались з 30 жовтня 2023 року.

Як вбачається з наданої відповідачем копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 41 від 26 лютого 2022 року, майстра-сержанту запасу ОСОБА_1 26.02.2022 року зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду старшого техніка 1 механізованої роти НОМЕР_3 механізованого батальйону (а.с. 162).

Відповідно до довідки командира військової частини НОМЕР_2 № 7902 від 02 грудня 2024 року, ОСОБА_1 дійсно в період з 25.06.2022 по 29.11.2022, з 05.12.2022 по 27.12.2022, з 01.02.2023 по 20.01.2024, з 01.04.2024 по 19.07.2024, з 20.09.2024 по 30.11.2024 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в н.п. Олександрівка, Херсонської області, н.п. Лимани, Миколаївської області, н.п. Курдюмівка, Біла Гора. Донецької області, н.п. Берестове, Харківської області (а.с. 163).

Згідно з довідкою командира військової частини НОМЕР_2 № 879 від 10 січня 2025 року, майстер-сержант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за мобілізацією.

Отже, ОСОБА_1 станом на час укладення кредитного договору та по день розгляду справи мав статус військовослужбовця Збройних Сил України, був мобілізований та брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, а тому на нього поширюються пільги, передбачені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто, у нього відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування вказаним кредитом.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача ОСОБА_1 на користь відповідача ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» підлягає стягненню лише тіло кредиту.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що матеріалами справи встановлено, що позичальник ОСОБА_1 у період з 30.10.2023 року по 24.07.2024 року, на виконання умов кредитного договору здійснив часткову оплату за умовами договору на загальну суму 12 188,75 грн., яку позичальник зарахував на погашення відсотків за користування кредитом.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що з врахуванням внесених відповідачем на погашення кредиту платежів на загальну суму 12 188,75 грн., в користь позивача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 12 811,25 грн., що становить різницю між тілом кредиту та сумою вже внесених платежів (25 000 грн. - 12 188,75 грн.), оскільки на відповідача поширюється дія положення п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що передбачає звільнення, зокрема, від сплати процентів за користування кредитом.

Відповідно до ч.1ст.376 п.п.3,4 ЦПК України підставами для скасування оскаржуваного рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: п.3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; п.4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню(ч.2 ст.376 ЦПК України).

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції суперечать встановленим обставинам справи, суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав до застосування, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо вимог позивача про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивач просив стягнути понесені витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в матеріалах справи містяться: договір про надання правової допомоги №26/08-2024 від 26 серпня 2024 року, укладений між ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» та адвокатом Городніщевою Є.О., Акт прийому-передачі виконаних робіт (з детальним описом робіт) на суму 10000 грн та рахунок на оплату № 5127-21/10-2024 від 21.10.2024 року

Заперечуючи проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, представник Кочерева С.І. покликається на те, що сума коштів в розмірі 10 000 грн. за надання правової допомоги є завищеною, неспівмірною із складністю справи. Наголошує, що перелік робіт, які наведені у поданих представником позивача документів, фактично не надавались, виходячи з того, що розгляд справи першої інстанції проведено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін та відсутності будь- яких відповіді та відзивів та додаткових пояснень.

Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2024 року (справа №686/5757/23) виснувала, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям, є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Аналізуючи матеріали справи, подані представником позивача, докази щодо понесених позивачем витрат на правову допомогу у даній справі та з урахуванням заперечень з боку представника відповідача, колегія суддів вважає, що визначений адвокатом розмір оплати є дещо завищеним, врахувавши характер виконаної роботи, принципи співмірності та критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи.

Виходячи із викладеного вище, колегія суддів вважає, що визначений судом за правилами пропорційності розмір витрат на правничу допомогу не враховує критерії реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, такі витрати є неспівмірними із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг та часом, витраченим на надання таких послуг, і приходить до висновку про зменшення їх розміру до 5 000 грн.

Відповідно до ч.1ст.141 ЦПК при ухваленні рішення суд проводить розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви позивач оплатив судовий збір в розмірі 2 422,40 грн, відтак пропорційно до задоволеної суми (12%) з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 290,68 грн.

За подання апеляційної скарги відповідач оплатив 4 542 грн, тому з позивача в його користь підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 3 996,96 грн.

Провівши взаєморозрахунок, суд зазначає, що з позивача в користь відповідача слід стягнути 3706,28 грн. (3996,96 -290,68 =3706,28).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5ст.268 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 141 ч.1; 374 ч.1п.2; 376 ч.1 п.п.3,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 -задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 січня 2025 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, в частині стягнення судових витрат змінити.

Ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» () заборгованість за кредитним договором №7218733 від 30.10.2023 року у розмірі 12 811,25 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» () витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» на користь ОСОБА_1 3706,28 грн. судових витрат по оплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятком підстав, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 липня 2025 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк