КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/22209/24

03 липня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Кордюкової Ж.І. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до адвоката ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_4, Адвокатського бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1» про визнання недійсними договорів про надання правничої допомоги, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до адвоката ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_4, Адвокатського бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1» про визнання недійсними договорів про надання правничої допомоги.

В обгрунтування заявлених вимог, з урахуванням уточнення позовних вимог зазначала, що в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва в різний час розглядались та продовжують розглядатися судові справи, в яких учасниками судового процесу є ОСОБА_1 , адвокати АБ «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_2 та адвокат ОСОБА_4, в яких вони надають один одному послуги щодо надання правничої допомоги.

Адвокат АБ «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_2. надає юридичні послуги адвокату АБ «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_4 на підставі договору № 1010520 про надання правової допомоги від 05.03.2020, а адвокат АБ «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_4 надає послуги адвокату АБ «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_2. на підставі договору № 1020421 про надання правової допомоги від 01.04.2021.

Правова оцінка вищезазначених договорів про надання правничої допомоги була надана ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.11.2024 у справі №752/10476/20 та у постанові Київського апеляційного суду від 05.05.2025 у справі №752/10476/20, в якій зазначено, що самі адвокати (представники відповідачів) ОСОБА_2. та ОСОБА_4 є одночасно і стороною по справі, а саме є відповідачами, вони не є особами (учасниками справи), які потребували правничої допомоги.

Укладення відповідачами договорів про правничу допомогу зі своїм Адвокатським бюро свідчить про порушення ними адвокатської етики, що дає підстави суду відмовити їм у відшкодуванні витрат на правничу допомогу.

Якщо судом буде визнано недійсним договір №1020421 від 01.04.2021 між адвокатом ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі партнера адвоката ОСОБА_4 про надання правової допомоги, то це напряму буде пов`язано з розміром витрат на правничу допомогу в тих справах, де цей договір був використаний сторонами як доказ витрат.

Зазначає, що для набрання договором юридичної сили він має відповідати загальним вимогам, передбаченим ст. 203 Цивільного кодексу України, дотримання яких є обов`язковою умовою чинності будь-якого правочину. Згідно зі ст. 215 ЦК України відсутність у момент учинення правочину вимог його чинності, передбачених ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України, є підставою його недійсності

Відповідно до інформації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновником юридичної особи Адвокатське бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1» є фізична особа ОСОБА_2., виключно який одноособово має право підписувати договори та вчиняти дії від імені юридичної особи

У ОСОБА_4 такі права відсутні, а тому укладений договір №1020421 від 01.04.2021 між ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі партнера ОСОБА_4 про надання правової допомоги є недійсним.

З огляду на вище викладене просила суд визнати недійсним договір про надання правничої допомоги за №1020421 від 01.04.2021, укладений між адвокатом ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі партнера адвоката ОСОБА_4.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Дата складання повного тексту рішення зазначена 14 березня 2025 року.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 березня 2025 року, було оприлюднене в реєстрі 27 березня 2025 року.

Не погоджуючись з рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 березня 2025 року, 12 квітня 2025 року позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що в провадженні Голосіївського районного суду м.Києва в різний час розглядались та продовжує розглядатися судові справи в яких участниками судового процесу також є ОСОБА_1 , адвокати АБ «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_2. та адвокат ОСОБА_4, в яких вони надають один одному послуги щодо надання правничої допомоги.

Вказує на те, що адвокат АБ «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_2. надає юридичні послуги адвокату АБ «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_4 на підставі договору № 1010520 про надання правової допомоги від 05.03.2020, а адвокат АБ «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_4 надає послуги адвокату АБ «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_2. на підставі договору № 1020421 про надання правової допомоги від 01.04.2021.

Зазначає, що рішення Голосіївського районного суду від 18 липня 2024 року у справі № 752/8868/23 їй було відмовлено у задоволенні її позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника ОСОБА_3 адвокатського бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1»,третя особа ОСОБА_7, ОСОБА_10, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївського району м.Києва, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору користування квартирою, виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення та визнання особи такою, що втратила право користування кімнатою.

В подальшому, 07 серпня 2024 року представник відповідача 1: ОСОБА_2 - АБ «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі ОСОБА_4, та представник третьої особи 1: ОСОБА_4 - АБ «ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі ОСОБА_2 звернулись до Голосіївського районного суду м. Києва з заявою про стягнення із позивача судових витрат, а саме: стягнути з ОСОБА_1 судових витрат понесених третьою особою на стороні відповідача, адвокатом ОСОБА_4, під час розгляду справи в суді першої інстанції в розмірі 40 000 гривен, у відповідності до умов договору № 1010520 про надання правової допомоги від 05.03.2020 укладеного адвокатом ОСОБА_4 з АБ «ІНФОРМАЦІЯ_1 « в особі адвоката ОСОБА_2 та стягнути з ОСОБА_1 судових витрат понесених відповідачем адвокатом ОСОБА_2, під час розгляду справи в суді першої інстанції в розмірі 40 000 гривен, у відповідності до умов договору № 1020421 про надання правової допомоги від 01.04.2021 укладеного адвокатом ОСОБА_2 з АБ «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі адвоката ОСОБА_4.

Вказує на те, що станом на теперішній час зазначена вище заява судом не розглянута.

Звертає увагу суду на те, що підставою для звернення до суду з даним позовом стала заява про ухвалення додаткових витрат в межах справи № 752/8868/23, оскільки на її думку витрати є надуманими та розраховані на підставі сфальсифікованих договорів.

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись засобами електронного зв`язку через систему «Електронний суд». Відповідно до звітів про доставку вихідної кореспонденцію Київського апеляційного суду поштова кореспонденція була доставлена 22.05.2025 та 23.05.2025.

З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 є керівником Адвокатського бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1».

01.04.2021 між ОСОБА_2 (клієнт) та Адвокатським бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі партнера ОСОБА_4, що діє на підставі Статуту, з іншої сторони, уклали договір про надання правничої допомоги №1020421.

Відповідно до п.1.1 договору про надання правничої допомоги №1020421 від 01.04.2021 клієнт доручає, а адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу обсягом та на умовах, передбачених даним договором.

Розділ 4 договору про надання правничої допомоги №1020421 від 01.04.2021 визначає порядок здійснення розрахунків, згідно якого юридичну допомогу, що надається Адвокатським Бюро, клієнт оплачує у гривнях відповідно додаткової угоди до даного договору. При розрахунку вартості юридичної допомоги, вказано в пункті 2.1.3. даного договору, Адвокатське бюро отримує оплату такої юридичної допомоги на підставі окремого рахунку, відповідно до розрахунку, який зазначається в додаткові угоді. Сума, вказана в пункті 4.1. договору, є гонораром Адвокатського бюро за надані юридичні допомоги та поверненню не підлягає.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27.11.2024 по справі №752/10476/20 залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні заяви відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про стягнення коштів на утримання майна.

Ухвала набрала законної сили 05.02.2025.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до адвоката ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_4, Адвокатського бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1» про визнання недійсними договорів про надання правничої допомоги, суд першої інстанції посилався на те, що в обґрунтування своїх доводів позивач зазначає, що виключно ОСОБА_2. має право підписувати договори та вчиняти дії від імені Адвокатського бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1», натомість у ОСОБА_4 такі права відсутні, а тому укладений договір №1020421 від 01.04.2021 є недійсним.

Разом з тим, позивач не зазначає, яким чином оспорюваний договір про надання правничої допомоги №1020421 від 01.04.2021 порушує (зачіпає) її права та законні інтереси та які саме. Доводи позивача, що в провадженні Голосіївського районного суду міста Києва в різний час розглядались та продовжують розглядатися судові справи, в яких учасниками судового процесу також є ОСОБА_1 , адвокати АБ «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_2. та ОСОБА_4, в яких вони надають один одному послуги щодо надання правничої допомоги, жодним чином не доводять факт порушення прав та інтересів позивача. Суд першої інстанції звернув увагу на те, що позивачем не додано до уточненої позовної заяви доказів, що з останньої в судовому порядку стягувалися грошові кошти згідно з оспорюваним договором.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

За приписами п. 4 ст. 1, ч. ч. 3, 5 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Варто вказати, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

У частині четвертій статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері (частини перша, друга статті 64 ЦПК України).

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера (частини перша-друга статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це узгоджється із висновками, що містяться в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року справа № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року справа № 910/8357/18.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З аналізу норми ч. 1 ст. 215 ЦК України можна дійти висновку, що законодавець чітко окреслив коло осіб, які можуть заявляти позов про визнання правочину недійсним у зв`язку з недодержанням вимог, встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а саме: сторона правочину або сторони.

Разом з тим, законодавець відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачає право «іншої заінтересованої особи» визнавати в судовому порядку недійсним договір, але така особа повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Аналізі системних питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень (Лист від 01 січня 2017 року , у розділі 7 «Визначення заінтересованості в разі пред`явлення позову про недійсність правочину в контексті ч. З ст. 215 ЦК України (пункти 5, 15, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9) зазначив наступний висновок: «Отже, вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану»

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У Постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права , чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам ,визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 01.04.2021 між ОСОБА_2 (клієнт) та Адвокатським бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі партнера ОСОБА_4, що діє на підставі Статуту, з іншої сторони, уклали договір про надання правничої допомоги №1020421.

З викладеного вбачається, що даний договір відповідно до вимог діючого законодавства впливає на права та обов`язки ОСОБА_2 , а ні як не на права позивача.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що спір в даній справи впливає на розгляд заяви про стягнення з позивачки витрат на правничу допомогу в справі № 752/8868/23, колегія суддів відхиляє, оскільки у випадку задоволення заяви та ухвалення у справі № 752/8868/23 додаткового рішення, позивачка не позбавлена права його оскаржити в апеляційній інстанції.

З урахуванням вимог ч.3 ст. 215 ЦК України та вимог заявлених позивачем, висновок суду першої інстанції, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів щодо порушенням їх прав укладенням договору між ОСОБА_2 (клієнт) та Адвокатським бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1» 01 квітня 2021 року і що задоволення викладеної в позові вимоги призведе до ефективного захисту її прав чи інтересів є цілком обґрунтованим, а тому висновок що правові підстави для задоволення позову відсутні є правильним.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 березня 2025 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 04 липня 2025 року

Головуючий: Судді: