Провадження № 2-о/752/402/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

( про відмову в відкритті провадження в справі )

21 липня 2025 року суддя Голосіївського районного суду м. Києва Машкевич К.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного фонду України, Кабінет МіністрівУкраїни, Головне управління Національної поліціїУкраїни в м.Києві про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суддя

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду з заявою та просить встановити юридичні факти:

- шахрайської індексації пенсії, а саме: що Пенсійний фонд України, проводячи щорічну індексацію його пенсії, в порушення норми ч.2 ст.42 Закону України №1058-IV свідомо застосовує не коефіцієнт збільшення показника середньої заробітної плати, а встановлює фіксовану, значно занижену доплату;

- термінологічної підтримки, а саме: що Пенсійний фонд України, проводячи індексацію, незаконно підміняє термін «син/дочка», визначений ст.198 СК України, без вікових обмежень, на термін «дитина», визначений ст.6 СК України до 18 років;

- фіктивності офіційного прожиткового мінімуму, що встановлений Законом України « Про Державний бюджет України», а саме: що прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2 361 грн є невиправленою, економічно необґрунтованою величиною, яка відповідає реальним мінімальним витратам інваліда (6000 +грн), що підтверджується офіційними розрахунками Мінсоцполітики;

- триваючого правопорушення, а саме: що внаслідок використання трьох вищезазначених механізмів (шахрайська індексація, термінологічна підміна, фіктивний прожитковий мінімум) відбувається систематичне незаконне утримання належних йому пенсійних коштів, що має безперервний характер.

В відкритті провадження в справі має бути відмовлено, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.ч.2, 7 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи абостворення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення.

Тобто, окреме провадження - це одностороннє провадження, в якому відсутній спір про право.

Згідно з ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Частиною 2 ст.315 ЦПК України визначено, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

2) встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

3) заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц зазначено, що вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній.

Якщо при розгляді заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, визначено, що існує спір про право і справа має розглядатися за правилами того судочинства, за яким подано цю заяву, проте в порядку позовного провадження, то суд залишає заяву без розгляду.

У випадку, якщо справа підлягає розгляду в порядку іншого судочинства, ніж подано заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, то суд відмовляє у відкритті провадження або закриває провадження у справі, якщо провадження у справі було відкрито.

Крім того, визначаючи, чи пов`язується з встановлення зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, Верховний Суд застосовував положення ч.1 ст. 1 ЦК України, за змістом якої цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини).

Тобто, цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

У порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

Усі інші спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким чинний Цивільний процесуальний кодекс викладено у новій редакції.

За змістом ч.1 ст.5 КАС України кожна особа може звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори,зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.4 КАС України суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Основним Законом, що регулює відносини у системі пенсійного законодавства є Закон України № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» .

Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №280 від 23 липня 2014 року, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно з ч.2 ст. 42 Закону № 1058-IV для забезпечення індексації пенсії щороку з 1 березня проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Розмір та порядок такого збільшення визначаються у межах бюджету Пенсійного фонду за рішенням Кабінету Міністрів України.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» закріплює механізм індексації, але конкретні показники, розмір і порядок індексації визначає Кабінет Міністрів України.

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року в справі № 420/23990/23 зазначено, що Кабінет Міністрів України має повноваження встановлювати порядок реалізації ч.2 ст. 42 Закону України №1058-IV, зокрема щодо порядку та умов проведення щорічної індексації пенсій.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Визначаючи, чи пов`язується з встановленням зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд враховує висновки, викладені в вище приведеній постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц.

З аналізу заяви про встановлення юридичних фактів випливає, що заявником оспорюється правильність дій органів Пенсійного фонду України при проведенні індексації його пенсії відповідно до ст. 42 Закону України « Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та застосування при її індексації прожиткового мінімуму, що встановлюється Законом України « Про Державний бюджет України», який він вважає неправильним.

Тобто, за своїм предметом та можливими правовими наслідками приведені в заяві вимоги про встановлення фактів пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою щодо права на проведення індексації пенсії та правильності застосування відповідних показників для її індексації і не пов`язані з будь-якими його цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням.

Таким чином, даний спір є публічно-правовим спором, а тому підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 290/289/22-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Керуючись ст. ст.4, 19, 293, 315 ЦПК України, суддя

У Х В А Л И В :

В відкритті провадження в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного фонду України, Кабінет МіністрівУкраїни, Головне управління Національної поліції України в м.Києві про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відмовити.

Роз`яснити заявнику право на звернення до суду в порядку позовного провадження до Київського окружного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя: К.В.Машкевич