Провадження 2/557/24/2025
Справа 557/656/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року с-ще Гоща

Гощанський районний суд Рівненської області у складі:

судді Оленич Ю.В.,

секретар судового засідання Слюсарчук І.В.,

номер справи 557/656/24,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Гоща цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи

У квітні 2024 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якій з урахуванням збільшених позовних вимог, які викладені у клопотанні від 10 квітня 2025 року та позовній заяві в новій редакції від 10 квітня 2025 року просить:

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 300 000 грн;

-визнати право приватної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 ;

-стягнути судові витрати з відповідача.

Вказані вимоги представник мотивував тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 липня 2018 року по 17 квітня 2021 року.

21 листопада 2018 року сторонами за спільні кошти подружжя була придбана квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якої складала 37 000,00 грн. Як зазначає представник позивача, на момент придбання квартири ОСОБА_1 постійно мав стабільний заробіток та ним разом з відповідачем, з метою покращення експлуатаційних характеристик об`єкта нерухомості, були проведені ремонтні роботи, що призвело до збільшення вартості майна, яка згідно висновку судового експерта станом на момент розгляду справи становить 600 000,00 грн.

Посилаючись на те, що майно, набуте чоловіком і жінкою під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і їх частки є рівними, представник позивача вказує, що ОСОБА_1 погоджується на передачу права власності 1/2 частки квартири на користь відповідача з відшкодуванням йому 1/2 частки її вартості, оскільки доступ до житла має тільки відповідач і проживати позивач там не може.

На даний момент позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо режиму користування та розпорядження майном, тому ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

03 червня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній в задоволенні позовних вимог просив відмовити, з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість. Заперечуючи проти заявлених вимог, представник відповідача вказав на те, що спірна квартира придбана ОСОБА_2 за кошти, які належали їй особисто, частину з яких вона заощадила до укладення шлюбу, а частину отримала від своїх батьків. При цьому представник зауважив, що доказів щодо проведення ремонту у спірній квартирі та надання позивачем коштів на проведення ремонтних робіт ним не надано, а тому така не підлягає поділу, зокрема і шляхом компенсації позивачу відповідачем вартості 1/2 частки майна.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, останній направив заяву про проведення судового засідання без участі сторони позивача, водночас позов підтримав, просив задовольнити.

Відповідач та її представник у судове засідання також не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час, місце та дату розгляду справи, оскільки згідно довідок про доставку електронного документу, судові повістки про виклик до суду на 25 червня та 17 липня 2025 року доставлені до електронного кабінету представника відповідача ОСОБА_4 відповідно 30 травня та 26 червня 2025 року, а поштові відправлення, які були адресовані за місцем реєстрації відповідача, повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Процесуальні дії у справі

18 квітня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову.

02 травня 2024 року та 06 лютого 2025 року задоволені клопотання представника позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

25 червня 2024 року у даній справі призначена судова оціночно-будівельна експертиза. На час проведення експертизи провадження по справі було зупинено.

12 серпня 2024 року поновлено провадження в справі у зв`язку із надходженням клопотання судового експерта.

09 жовтня 2024 року задоволено клопотання експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи та на час проведення експертизи провадження по справі було зупинено.

15 січня 2025 року за клопотанням представника позивача поновлено провадження у справі.

11 лютого 2025 року повторно направлено на виконання експертам експертної установи ПП «Експерт-Рівне-Консалт» ухвалу Гощанського районного суду Рівненської області від 25 червня 2024 року для проведення оціночно-будівельної експертизи. На час проведення експертизи провадження по справі було зупинено.

13 березня 2025 року поновлено провадження у справі у зв`язку із надходженням висновку експерта №241018/1_ЮШ від 06 березня 2025 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи.

30 квітня 2025 року прийнято та приєднано до матеріалів справи заяву представника позивача про збільшення позовних вимог від 10 квітня 2025 року та позовну заяву в новій редакції, постановлено у подальшому розглядати справу з урахуванням збільшених позовних вимог.

29 травня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази на підставі яких встановлені відповідні обставини

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 27 липня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюб, який 17 квітня 2021 року було розірвано, після державної реєстрації розірвання шлюбу відповідачу присвоєно прізвище « ОСОБА_6 », що стверджується даними повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №5 від 11 квітня 2024 року та свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 17 квітня 2021 року Гощанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (арк. спр. 7-11, 13).

За період шлюбу 21 листопада 2018 року сторони придбали у спільну власність нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 . Право власності на квартиру зареєстровано на відповідача.

Вказані обставини стверджуються даними інформаційної довідки за №367920994 від 29 лютого 2024 року (арк. спр. 12), договору купівлі-продажу від 21 листопада 2018 року, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 146246357 від 21 листопада 2018 року (арк. спр. 45-46, 49), технічного паспорта на квартиру (арк. спр. 99-101).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №241018/1_ЮШ від 06 березня 2025 року, ринкова вартість квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 05 березня 2025 року становить 599 667 гривень (арк. спр. 148-158).

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц (провадження № 61-2446 св 18), від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№17-рп/2012), встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Судом установлено, що спірне майно, а саме квартира АДРЕСА_2 , придбано під час перебування сторін у шлюбі, а тому дане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і як наслідок із належними позивачу та відповідачу рівними частками, по 1/2 кожному.

Сторонами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вищевказане майно було придбане за їх особисті кошти. Отже, судом враховується презумпція спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу, яка відповідачем спростована не була.

Що стосується аргументів відповідача, яка не визнає поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру, покликаючись на те, що така була придбана нею особисто за власні кошти та кошти її батьків, то суд такі відхиляє з огляду на наступне.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі №712/3590/22 (провадження №61-14297сво23) зазначено висновок про те, що згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Зі змісту договору купівлі-продажу від 21 листопада 2018 року судом установлено, що 21 листопада 2018 року при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири покупець ОСОБА_7 діяла за письмовою згодою чоловіка, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Гощанського нотаріального округу Строкалем В.Д. 21 листопада 2018 року за №887.

При цьому, текст вказаного договору купівлі-продажу спірної квартири не містить ніяких посилань або застережень на те, що квартира придбана за особисті кошти відповідача, хоча останній нічого не заважало повідомити про такі обставини нотаріуса та наполягати на внесенні у цей договір застереження про придбання квартири за її особисті кошти.

Крім того, в п. 10 договору купівлі-продажу квартири від 21 листопада 2018 року зазначено, що нотаріусом було роз`яснено сторонам положення ст. 74 СК України, та сторони у п. 11 ствердили, що ними особисто прочитано увесь текст цього договору, а також, шо укладення цього договору відповідає їх дійсним намірам і щодо кожної з умов договору заперечень немає, і у тексті договору зафіксовані усі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи.

Отже, ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , укладаючи цей договір, повинна була усвідомлювати свої дії та передбачати наслідки укладення цього договору.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відхиляючи аргументи відповідача про те, що спірна квартира придбана в тому числі і за кошти її батьків, суд окремо зауважує на тому, що факт сплати коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному із подружжя.

Сімейним законодавством чітко перелічені обставини, за яких майно вважається особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Так, зокрема п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Доказів про укладення будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів відповідачу її батьками, що в розумінні вимог ст. 57 СК України могло б свідчити про те, що ці кошти є особистим майном обдарованого, відповідачем не надано.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, тобто на нього поширюється презумпція спільності права власності подружжя, яке набуте ними у період шлюбу, яка не спростована відповідачем належними та допустимими доказами, тому суд приходить висновку, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, що є підставою для вирішення питання про його поділ.

Висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі №755/12204/18, провадження №61-2401св21).

Представник позивача у позові ствердив про те, що сторони по справі не можуть дійти згоди щодо режиму користування та розпорядження спільним майном, а відтак просить стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію в розмірі однієї другої частки вартості квартири.

Враховуючи, що спірна квартира знаходиться в користуванні відповідача, а позивач згідний одержати від відповідача матеріальну компенсацію за належну йому частку квартири, суд приходить висновку, що спірна квартира підлягає поділу між сторонами у справі шляхом виділення її відповідачу з визнанням за нею права власності на цю квартиру із стягненням з відповідача на користь позивача 1/2 частини її вартості.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 44 та 45 вказаної вище постанови зауважила, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

Висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №241018/1_ЮШ від 06 березня 2025 року встановлено, що ринкова вартість квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 05 березня 2025 року становить 599 667 грн.

Заперечень проти вказаного висновку від відповідача не надходило, а тому суд на підтвердження вартості спірної квартири приймає такий до уваги.

Таким чином, вартість 1/2 частки спірної квартири становить 299 833,50 грн, і вказану грошову суму належить стягнути з відповідача на користь позивача як грошову компенсацію права на належну ОСОБА_1 частку в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим позов підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ст. 141 ЦПК України.

Зокрема, частинами першою та другою вказаної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання даного позову до суду ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 3000,00 грн, та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 605,60 грн, що підтверджено квитанціями до платіжної інструкції від 16 квітня 2024 року та від 25 квітня 2025 року (арк. спр. 1, 187; арк. спр. 2 номер провадження 2-з/557/3/2024).

Також судом установлено, що згідно договору №241018/1 від 18 жовтня 2024 року та платіжної інструкції від 18 жовтня 2024 року відповідач поніс витрати пов`язані із залученням експерта та проведенням експертизи, що становлять 8000,00 грн (арк. спр. 185, 186).

З урахуванням наведеного, в силу вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в розмірі 11 598,64грн, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог (позов задоволено на 99,94%).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки від ринкової вартості квартири АДРЕСА_2 , в розмірі 299 833 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот тридцять три) гривні 50 копійок

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 11 598 (одинадцять тисяч п`ятсот дев`яносто вісім) гривень 64 копійки.

Роз`яснити учасникам справи, що відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області від 18 квітня 2024 року по справі №557/656/24, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання цим рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

-позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

-відповідач ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 17 липня 2025 року.

Суддя Ю.В. Оленич