Номер провадження: 22-ц/813/4127/25
Справа № 496/7366/24
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13 січня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 через адвоката Руднєву Інну Сергіївну звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна, в якому просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,2 кв. м., житловою площею 30,3 кв. м., спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; здійснити поділ вказаного нерухомого майна між сторонами, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири та за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири.

Разом з позовом стороною позивача подано до суду заяву про забезпечення позову, згідно якої позивач просив накласти арешт та заборону відчуження щодо квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 06 грудня 2024 року справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 січня 2025 року справу прийнято судом до розгляду. Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна, залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків. Заяву ОСОБА_1 , поданої представником Руднєвою І.С., про забезпечення позову, повернуто заявнику.

Повертаючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що така не містить пропозиції зустрічного забезпечення, а відтак не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України щодо форми і змісту заяви, а тому підлягає поверненню.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду в частині повернення заяви про забезпечення позову, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Руднєва Інна Сергіївна, подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13 січня 2025 року в частині повернення заяви про забезпечення позову та вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції в частині повернення заяви про забезпечення позову не відповідає вимогам законності та обґрунтованості. Апелянт зазначає, що у ст. 154 ЦПК України не закріплено обов`язок заявника (позивача) вносити пропозицій щодо зустрічного забезпечення позову. Навпаки, у ст. 154 ЦПК України передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулась із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричиненні забезпеченням позову (зустрічне забезпечення) та сам суд визначає розмір зустрічного забезпечення з урахуванням обставин справи. Але в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції не вимагав здійснити заявника зустрічне забезпечення та не зазначив розмір зустрічного забезпечення, тобто у заявника (позивача) при звернення до суду із заявою про забезпечення позову не виникало обов`язку внести суду пропозиції щодо зустрічного забезпечення та здійснити його. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Відсутність пропозиції щодо зустрічного забезпечення позову заявником в заяві про забезпечення позову не є підставою для повернення заяви про забезпечення позову.

Оскаржувана ухвала від 13 січня 2025 року переглядається апеляційним судом лише в частині вирішення питання про повернення заяви про забезпечення позову заявнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ураховуючи, що предметом апеляційного оскарження є ухвала суду про повернення заяви, право на апеляційне оскарження якої передбачено п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, та оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику учасників справи у судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ч. 1 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 13 січня 2025 року в оскаржуваній частині вказаним вимогам цивільного процесуального законодавства не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_3 , в якому позивач просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,2 кв. м., житловою площею 30,3 кв. м., спільною сумісною власністю сторін, та здійснити поділ вказаного нерухомого майна, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину даної квартири, а також визнавши за відповідачкою право власності на 1/2 частину даної квартири.

Разом з позовом стороною позивача подано до суду заяву про забезпечення позову, згідно якої позивач просив накласти арешт на заборону відчуження щодо квартири АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції в ухвалі від 13 січня 2025 року повернув позивачу його заяву про забезпечення позову на підставі ст. 153 ЦПК України, вказавши, що всупереч п. 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України заявником не внесено пропозицій щодо зустрічного забезпечення, а зазначення про відсутність необхідності у зустрічному забезпеченні не є пропозицією зустрічного забезпечення, тобто заяву про забезпечення позову подано з порушенням ст. 151 ЦПК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У національному законодавстві визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

За приписами ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Слід вказати, що метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також забезпечення можливості ефективно захистити порушені права у випадку задоволення позову.

Статтею 151 ЦПК України встановлені вимоги до змісту і форми заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 цієї статті заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв`язку, адресу електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Між тим, у відповідності до ч. 3, 4 ст. 153 ЦПК України, суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

Згідно до ч. 7 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

При цьому, у ч. 10 ст. 153 ЦПК України зазначено, що суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог ст. 151 цього Кодексу, а також у разі подання заяви особою, яка відповідно до ч. 6 ст. 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 154 ЦПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Згідно з ч. 6 ст. 154 ЦПК України, питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Аналіз змісту статті 154 ЦПК України свідчить, що в ній розмежовано випадки, за яких застосування зустрічного забезпечення є: правом суду (ч. 1 ст. 154 ЦПК України); обов`язком суду (ч. 3 ст. 154 ЦПК України).

Під час розгляду цієї справи, у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, апеляційний суд враховує наступні висновки Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 02 березня 2023 року у справі №643/14180/21 (провадження №61-11379св22), вказано, що: «зустрічне забезпечення по своїй суті є гарантією відшкодування можливих збитків відповідача, має на меті забезпечити баланс інтересів сторін і нейтралізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути внаслідок застосування судом забезпечувальних заходів. Відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника, щодо зустрічного забезпечення та не вирішення судом питання зустрічного забезпечення не є підставою для скасування оскаржених судових рішень, оскільки не позбавляє відповідача права звернутися з клопотанням про зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку».

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 21 грудня 2020 року у справі №487/5726/19, від 30 червня 2021 року у справі №752/2342/19, від 23 грудня 2022 року у справі №760/34352/2.

Також, згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 01 липня 2020 року в справі № 569/13105/18 (провадження № 61-46461св18), «відсутність зустрічного забезпечення на час подання заяви про забезпечення позову не є перешкодою для забезпечення позову, якщо для цього існують правові підстави. Натомість ненадання зустрічного забезпечення на вимогу суду є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову».

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач зазначив, що необхідність у зустрічному забезпеченні в даному випадку відсутня та з матеріалів справи не вбачається.

Слід вказати, що положення п. 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України не вимагають від особи, яка подає заяву про забезпечення позову, зазначати саме конкретний вид зустрічного забезпечення, який вона просить застосувати. Вказана норма процесуального права передбачає, що заявник повинен висловити свою пропозицію щодо зустрічного забезпечення.

Колегія суддів вважає, що позивач в заяві про забезпечення позову висловив свої доводи щодо зустрічного забезпечення, та зауважує, що відсутність пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, якщо воно не є обов`язковим, згідно ч. 3 ст. 154 ЦПК України, не є підставою для повернення заяви про забезпечення позову, оскільки ці питання суд першої інстанції з`ясовує у передбаченому ст. 153 ЦПК України порядку.

Більш того, ч. 3 ст. 154 ЦПК України передбачає випадки, у яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення. Однак, зміст оскаржуваної ухвали не містить відомостей про те, що такі обставини були встановлені судом і саме ці обставини слугували правовою підставою для прийняття оскаржуваної ухвали.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що у разі відсутності у заяві про забезпечення позову пропозиції щодо зустрічного забезпечення, таке не позбавляє права обтяженої сторони звернутися з клопотанням про таке зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги про неправомірність ухвали суду першої інстанції в частині повернення заяви про забезпечення позову є обґрунтованими.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що застосування судом правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, повинно відбуватись із урахуванням обставин конкретної справи та забезпеченням ефективного захисту прав, свобод та законних інтересів. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень вже на стадії звернення особи до суду може призвести до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Так, у рішенні від 08.12.2016 року, остаточне від 08.03.2017 року, у справі «ТОВ «ФРІДА» проти України» (Заява №24003/07) ЄСПЛ зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням… Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти.

Відтак, згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише формальний, але й фактичний. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Разом з цим, доводи апеляційної скарги в частині наявності підстав для забезпечення позову судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки суд першої інстанції заяву про забезпечення позову по суті не розглядав, а повернув її заявнику.

Верховний Суд в постанові від 16.09.2020 року у справі №757/395/19-ц зазначив, оскільки суд першої інстанції заяву про забезпечення позову по суті не розглядав, а повернув її заявнику, то ухвалення судового рішення по суті апеляційним судом за наслідком розгляду такої заяви виходить за межі повноважень апеляційного суду.

За таких обставин, оскаржувана ухвала в частині повернення заяви про забезпечення позову заявнику перешкоджає подальшому провадженню у справі щодо забезпечення позову, що у відповідності до ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду в цій частині та направлення справи для продовження розгляду щодо вирішення питання про забезпечення позову до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13 січня 2025 року в частині повернення заяви про забезпечення позову заявнику скасувати та направити справу для продовження розгляду питання про забезпечення позову до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова