Номер провадження 2/754/3661/25
Справа №754/3564/25
РІШЕННЯ

Іменем України

25 червня 2025 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого - судді - Галась І.А.

при секретарі - Кирилова А.

за участі : позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визначення порядку користування квартирою.

Вимоги позову обгрунтовано наступним.

ОСОБА_1 є власником 3/8 частини квартири АДРЕСА_3 . частина в зазначеній квартирі належить йому на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане відділом приватизації Ватутінської держадміністрації 20 листопада 1998 року, №6963. 1/8 частина квартири належить йому, як спадкоємцю від його батька, якому належала частина квартири, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 жовтня 2009 року, зареєстровано в реєстрі за №5-2297, № спадкової справи 733/2009. Тобто, позивачу належить на праві власності загалом 3/8 частини квартири.

3/8 частини квартири належить його дадбкові ОСОБА_2 , відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № інформаційної довідки 37767787 від 08 травня 2024 року.

Відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за № КВ-2025 №3543 від 03 лютого 2025 року квартира АДРЕСА_3 за даними реєстрових книг Бюро на праві власності зареєстрована за: 2/4 ч. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних долях; ч. ОСОБА_2 ; 1/8 ч. ОСОБА_1 ; 1/8 ч. ОСОБА_3 .

Згідно з технічною документацією на квартиру, спірна квартира є трикімнатною, загальна площа квартири - 68,7 кв.м., у тому числі: 1-а (ізольована) кімната -13,0 кв.м., 2-а (прохідна) кімната - 17,0 кв.м., 3-а (прохідна) кімната -16,9 кв.м., кухня - 7,5 кв.м., ванна кімната - 4,0 кв.м., вбиральна - 3,0 кв.м., коридор - 6,3 кв.м. Квартира обладнан однією лоджією - 4,4 кв.м. Житлова площа квартири - 46,8 кв.м.

Дід позивача, ОСОБА_5 , помер 2008 року, баба позивача - ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько позивача - ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після розлучення батьків позивача у 2002 році, він разом з матір`ю виїхав з квартири. Більше доступу до цієї квартири він не мав.

У квартирі на даний час проживає сім`я відповідача.

Позивач неодноразово пропонував відповідачу продати, розміняти спірну квартиру, однак все це занінчувалося лише гнівом, образами та погрозами з його боку.

Відповідач перешкоджає його проживанню в квартирі, оскільки він не може заїхати до своєї кімнати та закритися в ній.

Оскільки позивач та відповідач не може знайти домовленості у користуванні квартирою, відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою, він змушений звернутися до суду з вимогою про визначити порядок користування квартирою.

Усі оригінали документів, що стосуються квартири (свідоцтво про право власності на житло, свідоцтво про право на спадщину), технічна документація на квартиру, знаходиться у відполвідача.

3/8 частини квартири, що належать позивачу, будуть складати 17,55 кв.м. житлової площі, що в натурі буде приблизно відповідати площі кімнати у 17,1 кв.м., але враховуючи те, що кімнати площею 17,1 кв.м. та 16,9 кв.м. є прохідними, просить віділити позивачу у користування меншу кімнату, площею 13,0 кв.м., так як вона є єдиною кімнатою х 3-х, яка є ізолованою.

Враховуючи зазначене вище позивач просить суд визначити такий порядок користування спільною квартирою: у користування позивача виділити житлову ізольовану кімнату площею 13,00 кв.м., що мінімально відповідає його частці в праві власності на квартиру.

У користування відповідача залишити житлові кімнати, площею 17,1 кв.м. та 16,9mкв.м. та лоджію площею 4,4 кв.м.

У загальному користуванні залишити: кухню - 7,5 кв.м., вбиралбню - 3,0 кв.м., ванну кімнату - 4,0 кв.м., коридор -6,3 кв.м.

12 березня 2025 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання по справі.

Протягом підготовчого розгляду справи позивач вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити.

Відповідач протягом підготовчого розгляду справи не заперечував щодо задоволення позову.

Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов слід задовольнити з огляду на наступне.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогамист.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимогст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобовязує.

Згідно з ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07.

Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За приписами ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст.358 ЦК України,право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до п.14Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995р., квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку.

У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

Згідно з висновком Верховного Суду України у постанові від 3 квітня 2013 р. у справі N 6-12цс13 норма ст. 358 ЦК України регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються на об`єкт самостійної власності кожного з них.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Нормою ст. 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Статтею 361 ЦК України встановлено право співвласника самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Судом встановлено, квартира АДРЕСА_3 на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності належить ОСОБА_5 та членам його сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 в рівних долях, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 20 листопада 1998 року. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 20 листопада 1998 року № 6963.

Крім того, судом встановлено відповідно до свідоцтва про право на спадщину виданного державним нотаріусом Прядко Т.А. 15-ї Київської державної нотаріальної контори від 01.10.2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №5-2297, № спадкової справи 733/2009 ОСОБА_1 належить 1/8 частина квартири АДРЕСА_3 .

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, інформаційна довідка № 377677787 від 08 травня 2024 року 3/8 частки квартири АДРЕСА_3 належить ОСОБА_7 (відповідачу по справі).

Відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за № КВ-2025 №3543 від 03 лютого 2025 року квартира АДРЕСА_3 за даними реєстрових книг Бюро на праві власності зареєстрована за: 2/4 ч. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних долях; ч. ОСОБА_2 ; 1/8 ч. ОСОБА_1 ; 1/8 ч. ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

В свою чергу, відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Частина 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності. Згідно з ч. 1 ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина 1 статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною 3 ст. 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно висновку Верховного суду України, викладений в Постанові від 03.04.2013 р. у справі № 6-12цс13: «Виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст. 358 ЦК України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно».

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Верховний суд вказав, що при цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (постанова від 03.10.2018 року у справі № 363/928/16-ц).

Статею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз статті 391 ЦК України свідчить, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

За приписами статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Положеннями статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Таким чином, зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про ввстановлення порядку користування квартирою.

Зважаючи на заявлену позивачем вимогу про виділ в його користування кімнати меншої за його ідеальну частку в житловій площі квартири, суд дійшов висновку про можливість задоволення даної вимоги, оскільки це не порушує прав іншого співвласника та не впливає на розмір часток право власності в квартирі АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 60, 209, 212, 214-215, ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 526, 625 ЦК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою - задовольнити.

Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_3 та виділити у користування ОСОБА_1 кімнату площею 13 квадратних метрів, ОСОБА_2 кімнати 17,1 та 16,9 квадратних метри, інші приміщення залишити у спільному користуванні.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 605 гривень 60 копійок.

ПовернутиОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за квитанцією № 14 від 26 лютого 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І.А. Галась