КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №759/9790/24 Головуючий у І інстанції - Твердохліб Ю.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/9915/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року, постановлену за наслідками розгляду заяви ОСОБА_2 про закриття провадження

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання права власності, виплату вартості частки,-

установив:

У травні 2024 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання права власності, виплату вартості частки.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання права власності, виплату вартості частки, на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права та без додержання норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції всупереч вимогам ЦПК України, не розглядаючи її клопотання про відкладення підготовчого судового засідання у цивільній справі, грубо порушуючи основні принципи цивільного судочинства закріплені в ст. 3 ЦПК України, зокрема верховенства права, поваги до честі і гідності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальності сторін, перейшов відразу до розгляду клопотань відповідача, тобто не ухвалюючи рішення, щодо її клопотання про відкладення розгляду справи взагалі.

Таким чином, суд першої інстанції провів судове засідання без її участі, та її представника - адвоката Корінного Д.О., а тому вона була фактично позбавлена права на висловлення своєї думки та позиції стосовно клопотань відповідача, зокрема, й щодо клопотання про закриття провадження.

Вказує, що їй стало відомо, що відповідач ОСОБА_3 є власницею іншого майна, тобто було вказано на наявність інших підстав та обставин для подання нею позовної заяви про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання права власності.

Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності відповідача ОСОБА_3 є квартира АДРЕСА_1 загальною площею 45,72 кв. м., на підставі права приватної власності, яка з 'явилася вже після ухвалення Святошинським районним судом м. Києва (20.04.2016) та Апеляційним судом м. Києва рішень у справі №759/13595/14-ц

Тобто на момент розгляду судами справи №759/13595/14-ццієї вагомої підстави для задоволення її позову до ОСОБА_4 про припинення права власності на частку ще не існувало. Таким чином істотно змінилися обставини справи і виникла нова підстава для подання позовної заяви.

Просила суд, скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_3 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що у апеляційній скарзі позивач намагається обґрунтувати повторне звернення до суду, зокрема, наявністю у неї нерухомого майна у м. Запоріжжя.

Проте, зазначені відомості не змінюють правової природи спору, не стосуються суті первісного обґрунтування позову та не змінюють складу учасників, предмета і підстав позову.

Виявлення іншого житла у її власності не створює нових матеріально-правових вимог позивача щодо того ж самого об`єкта спільної часткової власності, і не є новою підставою позову у розумінні ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Більше того, апелянт зосереджує свою аргументацію не на оспорюванні тотожності спору, а на нібито процесуальних порушеннях, зокрема на проведенні судового засідання за відсутності представника позивача.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, 17 березня 2025 року представник позивача дійсно подав клопотання про відкладення підготовчого засідання у зв`язку з хворобою, однак дана обставина не була першою - аналогічне клопотання вже подавалося раніше, і суд, діючи відповідно до принципу розумності строків розгляду справи та процесуальної економії, мав право провести засідання без участі сторони, яка була повідомлена належним чином.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності ухвали суду першої інстанції про закриття провадження.

Позивач не навела жодних правових чи фактичних обставин, що свідчать про відмінність нового позову від вже розглянутого, не довела наявності істотних змін обставин, які б унеможливили застосування п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Як встановлено судом, у серпні 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила припинити право відповідача на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 , заборонити ОСОБА_4 проживати та користуватись вищевказаною квартирою, виплатити відповідачу як компенсацію за її частку квартири - 2500 грн., виселити відповідача та вселити позивача квартиру, справа№759/13595/14-ц.

20 квітня 2016 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва у задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.

Аналіз змісту позовних вимог ОСОБА_1 , підстав позову та складу сторін, які були предметом розгляду у справі №759/13595/14-ц, свідчить про те, що вони є тотожними змісту позовних вимог ОСОБА_1 , підстав позову та складу сторін у даній справі №759/9790/24.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про її вселення в квартиру АДРЕСА_2 скасовано та постановлено в цій частині нове рішення, яким вселити ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_2 . В решті дане рішення суду залишено без змін.

Ухвалою колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2017 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року в нескасованій частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду із аналогічного спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав набрало законної сили (справа №759/13595/14-ц).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, зважаючи на таке.

Відповідно до змісту ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1)верховенство права; 2)повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 4)змагальність сторін; 5)диспозитивність; 6)пропорційність.

Відповідно до змісту викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі №612/270/21 було вказано на те, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі №320/9224/17 (провадження №14-225цс19) вказала, що згідно з п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі.

Приписами ч.2 ст. 256 ЦПК України визначено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

З аналізу наведеної правової позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі №612/270/21, вбачається, що ключовим критерієм для закриття провадження у справі відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України є тотожність позову - тобто одночасне співпадіння сторін, предмета та підстав спору. Якщо хоча б один із цих елементів відсутній, повторне звернення допускається.

Водночас, при встановленні факту, що обставини спору ідентичні тим, які вже були предметом судового розгляду та вирішені у справі, що набула законної сили, нове провадження є недопустимим.

Велика Палата чітко вказала, що підстава позову - це обставини та норми права, на яких ґрунтується вимога про захист права. Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога. Суд при вирішенні питання про закриття провадження повинен співвіднести ці елементи з тими, що були предметом розгляду у раніше вирішеній справі.

08 січня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №947/31700/20, провадження №61- 175св23 (ЄДРСРУ №116149865) досліджував питання щодо закриття провадження у справі з підстав наявності судового рішення, яке набрало законної сили.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що позов, з приводу якого ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним з позовом, який розглядається.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №761/7978/15-ц зазначено, що необхідність застосування п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (2004 року) зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (ст. 223 ЦПК України).

За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/9380/19, від 15 листопада 2021 року у справі №428/9280/20, від 21 грудня 2021 року у справі №295/983/21.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Верховний Суд в своїй постанові від 25 квітня 2019 року у справі №540/406/19, від 22 травня 2019 року у справі №640/7778/18 (провадження №61-48585св18) зазначив, що закриття провадження у справі разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 «Brumarescu v. Romania» (Брумареску проти Румунії) констатовано існування усталеної практики щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, рішення від 28 жовтня 1999 року: Суд наголосив, що повторний перегляд справи, в якій вже було ухвалене остаточне рішення, без наявності нових вагомих підстав, є порушенням принципу правової визначеності. Скасування остаточного судового рішення або повторний розгляд справи, в якій уже було ухвалене рішення, без нових істотних підстав є порушенням принципу правової визначеності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є результатом належного правозастосування та відповідає законності судових рішень, усталеній судовій практиці Верховного Суду та Європейського суду з прав людини.

Суть спору вже була предметом розгляду в межах справи №759/13595/14-ц, рішення по якій набрали законної сили і зберігають обов`язкову силу.

Доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача є у власності інше майно, а на момент розгляду судами справи №759/13595/14-ц цієї вагомої підстави для задоволення її позову до ОСОБА_4 про припинення права власності на частку ще не існувало, а тому істотно змінилися обставини справи і виникла нова підстава для подання позовної заяви, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені відомості не змінюють правової природи спору, не стосуються суті первісного обґрунтування позову та не змінюють складу учасників, предмета і підстав позову.

Виявлення іншого житла у власності відповідача не створює нових матеріально-правових вимог позивача щодо того ж самого об`єкта спільної часткової власності, і не є новою підставою позову у розумінні ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судове засідання було проведено без участі позивача та її представника, навіть за наявності клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка сторони не перешкоджає розгляду справи, якщо відсутні підстави для відкладення розгляду.

Зокрема, п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 березня 2025 року представник позивача подав клопотання про відкладення підготовчого засідання у зв`язку з хворобою, однак дана обставина не була першою - аналогічне клопотання вже подавалося раніше, і суд, діючи відповідно до принципу розумності строків розгляду справи та процесуальної економії, мав право провести засідання без участі сторони, яка була повідомлена належним чином.

Наявність витягу з електронного реєстру листків непрацездатності не є абсолютною підставою для відкладення судового засідання.

Крім того, як вбачається з витягу з листка непрацездатності, який було долучено позивачем до клопотання про відкладення розгляду справи, період тимчасової непрацездатності зазначено з 01 лютого 2025 року по 28 лютого 2025 року.

Тобто, непрацездатність станом на день розгляду справи 17 березня 2025 року - не мала місце, а тому, відповідно, у суду першої інстанції не було підстав для відкладення розгляду справи за клопотанням позивача.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції не допустив порушень норм процесуального закону та неправильного застосування норм матеріального права, які могли б бути підставою для скасування ухвали суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваній ухвалі висновків, враховуючи принцип остаточності судових рішень та недопустимість повторного розгляду спорів за відсутності нових правових підстав, а тому колегія суддів вважає, що підстави для скасування ухвали суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегії суддів,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 липня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба