Справа № 465/1711/24
Провадження 2/465/1149/25
РІШЕННЯ

Іменем України

10.06.2025 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Величка О.В.,

з участю секретаря судового засідання Венгринюк О.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

В обґрунтування своєї позиції зазначає, що 08.05.2023 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір оренди нерухомого майна. Відповідач передав у тимчасове володіння та користування квартиру та майно у ній за адресою: АДРЕСА_1 . Договір було укладено на термін з 08.05.2023 року до 08.02.2024 року. 15.09.2023 року відповідач повідомив про необхідність виселення з квартири, належним чином не повідомивши причини дострокового припинення договору відповідно до умов, визначених в такому. 08.10.2023 року відповідач повернув лише частину страхового платежу з «вирахуванням» розходів та витрат, які не були передбачені в договорі.

08.10.2023 року ОСОБА_3 зазначив на договорі, що повернув страховий платіж в розмірі 500 доларів США за останній місяць за виключенням розходів та витрат, які становили 2800 грн. Вказані витрати складаються із: виклику аварійної служби орендарем 18.05.2023 року в розмірі 2600 грн. (600 грн. - за виклик майстра газової служби, 2000 грн. - за акт розрізу димових каналів) та 200 грн. - за дверку у ванні.

У травні 2023 року, поселившись в орендовану квартиру, позивачем було ввімкнено систему пожежної безпеки, яку надав власник помешкання. Ця система відразу почала сигналізувати про несправність, про що було повідомлено власнику помешкання (орендодавцю). Але дана інформація була ним проігнорована. Така ситуація становила загрозу для мешканців, бо власник приміщення не проживав у цій же квартирі, цьому ж будинку чи навіть поруч. 18 травня, після декількох повідомлень та дзвінків власнику квартири, зважаючи на реальну загрозу здоров`ю та життю, а також майну власника, при наступній такій ситуації позивач зателефонував до аварійної служби. Працівники аварійної служби провели огляд та запломбували газову трубу. В подальшому власником було подано Акт розрізу димових каналів для розпломбування даної газової труби аварійною службою. В результаті, за словами спеціаліста, який займався вирішенням проблеми, джерелом вивільнення небезпечного газу всередину житлового приміщення виявився газовий котел, в якому цей газ накопичувався через непроведену чистку тягового отвору від будівельного сміття після ремонту квартири. 3 яких підстав орендодавець самовільно поклав ці витрати на позивача як орендаря незрозуміло, оскільки саме відповідачем ОСОБА_3 мало бути забезпечено перевірку газового котла, димоходів і вентиляційних каналів в термін, встановлений правилами безпеки в газовому господарстві та належним чином передано помешкання, яке має бути придатним для постійного проживання у ньому.

Договір оренди нерухомого майна було укладено на термін до 08.02.2024 року. Але власником безпричинно і без завчасного попередження визначених договором умов було достроково припинено договір. Позивач змушений був терміново шукати інше помешкання для оренди, хоча розраховував на проживання в орендованій квартирі у визначені терміни.

У договорі було передбачено розмір страхової суми 600 дол. США. Оскільки позивач вчасно оплачував розмір орендної плати і, відповідно, комунальні платежі, то страхова сума у даному випадку виконувала забезпечувальну функцію, а відтак, спонукала сторін до виконання основного зобов`язання.

Відповідно, якщо невиконання зобов`язання відбулось з вини орендодавця, він зобов`язаний повернути завдаток і додатково сплатити суму в розмірі завдатку або його вартості (ст. 571 ЦК України). Орендодавцем було повернуто неповну суму, тобто не у подвійному розмірі, а лише у розмірі 500 дол. США та 1000 грн.

Відтак, просить суд стягнути з відповідача 600 доларів США та 2600 грн., які, на думку позивача, недоплачені при припиненні договору. Окрім того, просить стягнути з відповідача інфляційні витрати та три відсотки річних у зв`язку із простроченням виконання зобов`язання.

Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 30.04.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

04.07.2024 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву. Зазначає, що 08.10.2023 року договір оренди було достроково припинено за взаємною згодою сторін. В момент припинення договору оренди відповідач повернув позивачу страхову суму у розмірі 500 доларів США та 1000 гривень. Неповернута відповідачем позивачу частина страхової суми у розмірі 2800 гривень була використана на покриття «пошкоджень об`єкту чи майна, що знаходиться в ньому», як це передбачено п. 4.3 Договору. Зокрема, позивач безпідставно і без жодної потреби ініціював перекриття і, як наслідок, необхідність відновлення газопостачання до квартири. Саме на покриття цих витрат і було спрямовано частину страхової суми у розмірі 2 800 гривень. Відповідач наголошує, що умовами п. 4.3 договору оренди не було передбачено можливості зарахування страхової суми в рахунок належних із орендаря платежів за договором оренди. Також не було передбачено, що ця сума є завдатком та повертається у подвійному розмірі.

Відповідач наголошує, що істотною відмінністю забезпечувальних конструкцій страхової суми (гарантійного платежу) і завдатку є характер наслідків порушення зобов`язання, що ними забезпечені. Так, якщо завдатком передбачається забезпечення виконання зобов`язання як кредитором, так і боржником при порушені зобов`язання, то страхова сума (гарантійний платіж) забезпечує виконання зобов`язання лише боржником. Саме така умова була передбачена п. 4.3 Договору оренди, тобто була передбачена можливість захисту інтересів лише орендодавця тією страховою сумою. Жодної можливості використання страхової суми з метою захисту інтересів орендаря даним договором оренди не було передбачено.

У відзиві зазначається, що матеріали справи не містять будь-яких доказів невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди. Позивач ніколи не звертався до відповідача з приводу порушення, на його думку, умов договору оренди. Твердження позивача про незабезпечення відповідачем належної експлуатації газового обладнання у квартирі є безпідставним. Саме позивач, як він це сам визнає у позовній заяві, ініціював безпричинне відключення газопостачання до квартири. Хоча жодних об`єктивних передумов для цього ніколи не було. Матеріали справи не містять будь-яких доказів невиконання відповідачем своїх обов`язків, як власника газового обладнання у квартирі.

Окрім того відповідач стверджує, що у зв`язку із розглядом справи ним понесені витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн., які останній просить стягнути з позивача.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 12.11.2024 року підготовче провадження в цивільній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили такі задовольнити. Додатково позивач зазначив, що вважає обумовлений в договорі оренди страховий платіж завдатком, тому наполягає на його поверненні відповідачем у подвійному розмірі, враховуючи, що договір оренди розірвано за ініціативою саме відповідача як орендодавця.

Відповідач в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. При цьому, наголосив, що в договорі оренди жодних згадок про завдаток немає, а страховий платіж, передбачений договором виключно для покриття непередбачуваних витрат і збитків, які можуть бути спричинені діями орендаря. Будучи допитаним в якості свідка, відповідач також повідомив, що після укладення договору оренди і заселення у квартиру позивача з його дівчиною останні висловлювали необгрунтовані доводи щодо перевищення в помешканні концентрації чадного газу. У зв`язку з цим відповідач забезпечив позивача газовим сигналізатором, який неправильно експлуатувався останнім, адже його встановлювали в безпосередній близькості до газового котла, що спотворювало об`єктивні показники. Попри це, після зауважень позивача про спрацювання сигналізатора він повідомив про те, що викличе майстра для огляду газових приладів. Однак, позивач не став очікувати та викликав газову службу, яка просто перекрила постачання газу до квартири і опломбувала вентиль. При цьому, будь-яких порушень констатовано не було. В подальшому ж для відновлення постачання газу необхідно було виконати розріз димовивідних каналів, для цього він викликав майстра, якому заплатив 600 грн. за виклик та 2000 грн. - за проведену роботу. Після цього постачання газу до квартири було відновлено. Документи про здійснений розріз не збереглися, оскільки при виселенні позивача з квартири останні зникли. Проте, свої витрати в розмірі 2600 грн. на майстра та 200 грн. за пошкоджену дверку у ванній кімнаті він вирахував із страхової суми, внесеної при укладенні договору позивачем. Оренда була припинена за взаємною згодою сторін, оскільки позивача не влаштовував стан газової безпеки у квартирі, а відповідача - скарги сусідів на орендаря, який систематично сперечався з ними за паркування біля будинку. Після проведених розрахунків позивач залишився невдоволеним лише тим, що з нього вирахували 2600 грн. витрат на майстра, про що безпосередньо зазначив у своїй розписці. Будь-яких домовленостей про завдаток і, тим паче, повернення такого у подвійному розмірі не було.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази, доходить переконання про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів судом можуть бути, зокрема, визнання права; припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 08.05.2023 року між позивачем ОСОБА_1 (орендар) та відповідачем ОСОБА_3 (орендодавець) укладено договір оренди нерухомого майна. Відповідно до вказаного договору орендодавець передає, а орендар бере у тимчасове користування квартиру та майно у ній за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з п.3.1 Договору вказаний договір діє з 08.05.2023 року до 08.02.2024 року включно.

Як слідує з п.3.2 Договору, вказаний договір може бути розірваний однією із сторін в односторонньому порядку із зобов`язанням повідомлення другої сторони у письмовій формі не пізніше ніж за місяць до такого розірвання.

Відповідно до п.4.1 Договору розмір місячної орендної плати складає 500 доларів США. Відповідно до п.4.2 Договору орендна плата оплачується орендарем не пізніше 8 числа кожного наступного місяця.

Як вбачається із п.4.3 Договору, у день підписання договору орендар сплачує за перший місяць оренди та страхову суму. Розмір страхової суми складає 600 доларів США, яка на момент завершення дії договору має бути повернута орендарю або, за потреби, буде використана на покриття пошкодження об`єкту чи майна, що знаходиться у ньому.

08.05.2023 року між сторонами підписано акт прийому - передачі згідно договору оренди нерухомого майна, відповідно до якого позивач прийняв об`єкт оренди та майно у ньому.

Як вбачається із розписки від 08.10.2023 року, внаслідок дострокового припинення договору від 08.05.2023 року відповідач повернув позивачу страховий платіж в розмірі 500 доларів США та 1000 грн. Відповідачем вирахувано із страхової суми 2800 грн. Вказані витрати складаються із: виклику аварійної служби орендарем 18.05.2023 року в розмірі 2600 грн. (600 грн. - за виклик майстра газової служби, 2000 грн. - за акт розрізу димових каналів) та 200 грн. - за дверку у ванні. Із стягненням з позивача вказаної суми в розмірі 2800 грн. позивач не погодився, про що зазначив в розписці від 08.10.2023 року.

В даному випадку спір між сторонами стосується відшкодування сплаченого позивачем завдатку, який, на його думку, повинен бути повернутий йому в подвійному розмірі відповідно до положень ст. 571 ЦК України.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626 , 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 810, 811 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі.

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Згідно положень ст. 571 ЦК України якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Особливістю завдатку є виконання ним одночасно трьох функцій: платіжної, посвідчувальної та забезпечувальної. У свою чергу, страховій сумі (гарантійному платежу) обов`язковість такої тріади ознак не властива. У разі належного виконання орендарем свого зобов`язання за договором оренди страхова сума (гарантійний платіж) повертається орендареві, а отже, для страхової суми (гарантійного платежу) не характерна обов`язковість виконання платіжної функції, в той час як завдаток при таких умовах завжди підлягає зараховуванню в рахунок належних з боржника платежів за основним зобов`язанням. Крім того, не є обов`язковим виконання страховою сумою (гарантійним платежем) і посвідчувальної функції. Із обов`язкових ознак, властивих завдатку, страховій сумі (гарантійному платежу) властива лише одна забезпечувальна.

На іншу відмінність страхової суми (гарантійного платежу) від завдатку вказує характер наслідків порушення зобов`язання, що ними забезпечуються. Відповідно до ч. 1 ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Таким чином, хоча завдаток передається однією стороною договору, при порушенні зобов`язання він забезпечує інтереси як кредитора, так і боржника. Страхова сума (гарантійний платіж) забезпечує виконання зобов`язання лише боржником (орендарем), який його вносить, відповідно, захищаючи інтереси тільки кредитора (орендодавця).

Наведені відмінності свідчать про різний механізм забезпечення виконання зобов`язання завдатком та страховою сумою (гарантійним платежем), внаслідок чого їх не можна ототожнювати або ж розглядати гарантійний платіж як різновид завдатку.

Як вбачається із п. 4.3 Договору оренди від 08.05.2023 року, сторони дійшли згоди щодо страхової суми, а не завдатку, яка становила 600 доларів США. Сторони своїми підписами підтвердили, що вказана сума має бути повернута орендарю, або, за потреби, використана на покриття пошкоджень об`єкту чи майна, що знаходиться у ньому.

Відтак, позивач позбавлений права на виконання положень ст. 571 ЦК України вимагати від відповідача повернення вказаного платежу в подвійному розмірі, адже такий не є завдатком.

Разом із тим, як зазначає відповідач та підтверджує позивач, страхова сума внаслідок припинення договору оренди повернута позивачу не в повному обсязі, а саме із відрахуванням грошової суми в розмірі 2800 грн., яка складаються із витрат відповідача, пов`язаних із викликом майстра газової служби орендарем в розмірі 2600 грн. (600 грн. - за виклик майстра газової служби, 2000 грн. - за акт розрізу димових каналів) та 200 грн. за дверку у ванні.

Сторона позивача заперечує щодо стягнення з позивача коштів в розмірі 2600 грн. (600 грн. - за виклик майстра газової служби, 2000 грн. - за акт розрізу димових каналів). Натомість, в судовому засіданні представник позивача не заперечила, що 200 грн., які вирахувані відповідачем із страхової суми, дійсно є відшкодуванням за дверку, пошкоджену у ванній кімнаті за час оренди.

З приводу наведеного суд зазначає, що понесені за словами відповідача витрати в розмірі 2600 грн. (600 грн. - за виклик майстра газової служби, 2000 грн. - за акт розрізу димових каналів) не підтверджені жодними належними та допустимим доказами. До матеріалів справи відповідачем не додано жодного підтвердження понесених ним витрат на зазначену суму.

В цьому контексті суд зауважує, що відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Тому за відсутності належного підтвердження відповідачем того факту, що витрати у розмірі 2600 грн. фактично ним понесені, водночас беручи до уваги те, що вказана сума призвела до зменшення розміру страхового платежу за договором, який повернутий позивачу, суд доходить переконання про наявність підстав для стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 2600 грн.

Щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми боргу суд зазначає наступне.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, суд розраховує три проценти річних, які підлягають стягненню з відповідача, за наступною формулою: з 08.10.2023 року по 31.12.2023 року 2600 х 3% х 85 / 365 / 100; з 01.01.2024 року по 06.02.2024 року 2600 х 3% х 37 / 366 / 100. Зважаючи на викладене, з відповідача підлягають стягненню 3% річних від простроченої суми в розмірі 0 грн. 25 коп.

Окрім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні витрати в розмірі 52 грн. 34 коп., які розраховуються за формулою, зазначеною позивачем в позовній заяві, із урахування суми основного боргу відповідача в розмірі 2600 грн., а саме 2600 х 1.02013128 2600.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно задоволеним позовним вимогам, в розмірі 121 грн. 13 коп.

Стосовно вимоги відповідача про стягнення суми витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України).

Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

За змістом положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Так, на підтвердження аргументів про стягнення судових витрат на професійну правову допомогу відповідачем надано суду: договір про надання правової допомоги від 02.07.2024 року, укладений між ОСОБА_3 та АО «Мицик, Кравчук і Партнери»; рахунок від 02.07.2024 року за надання правової допомоги в розмірі 10 000 грн.; акт виконаних робіт від 03.07.2024 року, який включає в себе складання відзиву на позову заяву; платіжну інструкцію від 02.07.2024 року № 9347-0677-9861-1921 на суму 10 000 грн.

З приводу наведеного приймається до уваги те, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. В пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З огляду на наведене та приймаючи до уваги характер спірних правовідносин, складність справи, часткове задоволення позовних вимог, співмірність понесених витрат із ціною позову, значення справи для сторін, вимоги розумності і справедливості, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, приходить до висновку про часткове задоволення вимог відповідача про стягнення судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, в розмірі 1000 грн. Зазначений розмір витрат на правову допомогу суд вважає належним та співмірним із характером правовідносин та складністю справи.

Враховуючи наведене та на підставі ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 2600 (дві тисячі шістсот) грн. 00 коп., інфляційні витрати в розмірі 52 (п`ятдесят дві) грн. 34 коп., 3 (три) % річних в розмірі 0 (нуль) грн. 25 коп., що разом становить 2 652 (дві тисячі шістсот п`ятдесят дві) грн. 59 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 121 (сто двадцять одна) грн. 13 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 30.06.2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 .

Суддя Величко О.В.