ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5077/25 Справа № 173/998/22 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Кругман А. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційні скарги представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» та ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2025 року (головуючий суддя Петрюк Т. М., повний текст рішення складений 13 лютого 2025 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» і Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, завданої смертю особи в результаті нещасного випадку,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2022 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування посилався на те, що 09.12.2019 року під час виконання робіт на перегоні Городок-Судова Вишня регіональної філії «Львівська залізниця» стався нещасний випадок зі смертельним наслідком з її сином, ОСОБА_2 ,який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

По факту нещасного випадку проведено розслідування та складений акт спеціального розслідування нещасного випадку (за формою Н-1/П), що стався 09 грудня 2019 року. За результатами спеціального розслідування комісія дійшла висновку, що нещасний випадок визнається таким, що пов`язаний з виробництвом, на нього складається акт за формою Н-1/П і він береться на облік філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» Акціонерне товариство «Українська залізниця».

В результаті смерті її сина їй спричинена моральна шкода, оскільки відповідач не забезпечив безпечних умов праці для її сина, як свого працівника. Вона перенесла моральні страждання в результаті смерті сина, що й стало підставою звернення до суду.

Просила стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок смерті сина, ОСОБА_3 , на виробництві 400 000 грн.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто із Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 100 000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із Акціонерного товариства "Українська залізниця» судовий збір в рахунок держави в сумі 1 211 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі представник АТ "Українська залізниця», посилаючись на порушення судом першої інстанції матеріальнього права та не надання оцінки фактичним даним, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що ОСОБА_2 знав вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, але нехтував ними допускаючи настання тяжких наслідків, що призвело до трагедії. Судом першої інстанції не встановлено причиний зв`язок між шкодою і протиправним діянням.

Крім того, при визначенні розміру стягнення моральної шкоди, судом не взято до уваги груба необережність потерпілого, що сприяла виникненню та збільшенню шкоди, ступені вини потерпілого та умислу потерпілого хоча це пряма вказівка ст. 1193 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Соломка просить апеляційну скаргу представника АТ "Українська залізниця» залишити без задоволення, рішення без змін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі змінивши розмір стягнення з 100 000 грн. до 4000 000 грн.

Зазначає, що вона має проблеми із здоровям після смерті її сина, її здоровя значно погіршилось, вона втратила сон та спокій. Позбавлена можливості матеріальної та моральної підтримки сина у подальшому своєму житті, відновити свій попередній стан життя неможливо. Суд першої інстанції зазначаючи, що 1000 000 грн. є співмірними з причиненими позивачці моральними стражданнями є помилковим. При цьому суд не виходив із засад розумності, виваженості та справедливості при визначенні розміру відшкодування.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги представника АТ "Українська залізниця» відмовити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача не надходив.

Про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про отримання документів в електронному суді представником відповідача та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення сторонам по справі з відміткою про отримання.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено,що ОСОБА_1 , є матір`ю ОСОБА_2 .

09.12.2019 року під час виконання робіт на перегоні Городок-Судова Вишня регіональної філії «Львівська залізниця» стався нещасний випадок зі смертельним наслідком з сином позивачки- ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Згідно Акту Н-1/П спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 09.12.2019 року, за результатами спеціального розслідування комісія дійшла висновку, що нещасний випадок визнається таким, що пов`язаний з виробництвом, на нього складається акт за формою Н-1/П і він береться на облік філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що в результаті смерті сина позивачки від нещасного випадку на виробництві, їй спричинена моральна шкоди в результаті загибелі рідної їй людини. Крім того спричинена їй моральна шкода полягає і в неможливості усунення наслідків нещасного випадку. Оскільки близька позивачці людина, яка повинна була б піклуватись про позивачку загинула і не зможе надати їй необхідну допомогу в старості, при хворобі, чи за інших несприятливих обставин або потреб позивачки.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом ч. 1ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В той же час, як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому, в п. п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ.

При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни №4 від 31 березня 1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Сторона, яка пред`являє вимоги відшкодування завданої їй моральної шкоди, не звільняється від обов`язку довести наявність такої шкоди, її розмір, надавши належні, допустимі та достовірні докази цього факту, у порядку встановленому процесуальними нормативно-правими актами.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно із частинами 1,3 статті 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз (правова позиція Верховного Суду України №6-28008св10 від 13.07.2011).

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивачки, які остання переносить у зв`язку із втратою близької людини, смерть, якої настала внаслідок нещасного випадку на підприємстві відповідача.

Місцевий суд встановив, що у зв`язку з втратою сина позивачка зазнала моральних страждань, які проявляються у душевних та психологічних переживаннях, що призводять до порушення її звичного ритму та способу життя.

Тому, враховуючи характер, глибину і тривалість моральних страждань позивача та з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на її користь 100 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Доводи про те, що при визначенні розміру стягнення моральної шкоди судом не взято до уваги груба необережність потерпілого, що сприяла виникненню та збільшенню шкоди, ступені вини потерпілого та умислу потерпілого хоча це пряма вказівка ст. 1193 ЦК України не можуть бути прийнятими до уваги,оскільки особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди, а доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо необґрунтовано завищеного розміру відшкодування моральної шкоди та позивача щодо заниженого розміру моральної шкоди є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимогст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Аргументи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначився з характером виниклих спірних правовідносин та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За встановлених обставин постановлене судом першої інстанції судове рішення є законним і обґрунтованим, вимоги матеріального та процесуального права при розгляді справи додержані. Підстав для зміни рішення суду першої інстанції не встановлено.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення апеля цих скарг і зміни судового рішення немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 245000 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 04 липня 2025 року.

Судді: