УХВАЛА

04 липня 2025 року

м. Київ

справа № 686/6683/23

провадження № 61-5426 ск 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Хмельницька міська рада, про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Першої Хмельницької державної нотаріальної контори про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним,

ВСТАНОВИВ:

1. У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та переселення у власну квартиру.

2. ОСОБА_1 звернувся в суд з указаним зустрічним позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

3. Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 31 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 задовольнив: постановив усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні 49/200 частки квартири під АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 - відмовив; вирішив питання судових витрат.

4. Суд першої інстанції, дослідивши докази у справі, дійшов висновку що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають у спірній квартирі безпідставно, а ОСОБА_2 має як власник майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

5. Хмельницький апеляційний суд постановою від 04 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково: рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2024 року в частині позовних вимог про усунення перешкод в користуванні 49/200 частки квартири шляхом виселення зазначених осіб скасував, змінивши розподіл судового збору, та ухвалив в цій частині нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовив; в решті рішення суду першої інстанції залишив без змін; вирішив питання судових витрат.

6. Апеляційний суд виходив з того, що у справі, яка переглядається, спір виник між ОСОБА_2 , як власником 49/200 часток квартири АДРЕСА_1 , та братом її померлого чоловіка, ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_3 , які користуються всією спірною квартирою 49/100 часток, тобто 49/200 часток які на праві власності належать ОСОБА_2 та 49/200 часток, які залишилися не успадкованими після смерті ОСОБА_4 , та проживають в ній. Відтак ОСОБА_2 є власником тільки 49/200 часток спірної квартири, інша частка 49/200, яка залишила після смерті ОСОБА_4 , в порядку визначеному законом спадкоємцями не успадкована. Зважаючи на те, що частки у спірній квартирі по 49/200 в натурі не виділені, порядок користування спірною квартою не встановлювався, ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів вчинення відповідачами дій, які перешкоджають їй вільно користуватися та розпоряджатися її власністю, а саме 49/200 часток спірної квартирою. У зв`язку з чим суд не встановив наявності фактів порушення прав позивачки, які б підлягали захисту в судовому порядку.

7. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову оскілки ОСОБА_1 , який є братом померлого ОСОБА_5 , як спадкоємець другої черги спадкування при наявності вищезазначеного заповіту не вправі спадкувати 49/200 частки спірної квартири, після смерті брата.

8. У травні 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 лютого 2025 року, у якій заявник просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 . Також до касаційної скарги додана заява про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, яка аргументована тим, що попередня була повернута через не усунення її недоліків, зокрема звернення за касаційним переглядом оскаржуваного судового рішення до Верховного Суду України, а не до Верховного Суду.

9. Свою касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Він вважає, що суд апеляційної інстанції проігнорував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19, від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20, відповідно до якого закриття провадження у справі через відсутність предмета спору можливе лише за умови, якщо предмет спору відсутній під час пред`явлення позову. Також ОСОБА_1 вказує, що посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 383/258/21, оскільки у цій справі про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним і скасування його реєстрації обставини схожі з обставинами справи, що розглядається - при прийнятті спадщини умисно був прихований факт про наявність іншого спадкоємця.

10. Оскільки зазначена касаційна скарга була подана у розумні строки після повернення попередньої, з метою забезпечення доступу до правосуддя Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав задовольнити відповідне клопотання та поновити строк на касаційне оскарження зазначеної постанови апеляційного суду.

11. Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

12. Відповідно до пункту 6 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є пропорційність. Суть якої розкривається у статті 11 ЦПК України - суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

13. Враховуючи зміст резолютивних частин зазначеного рішення суду першої інстанції та оскаржуваної постанови апеляційної інстанції, наслідки скасування цієї постанови для чинності рішення суду першої інстанції, вимога касаційної скарги ухвалити Верховним Судом власне рішення у цій справі, скасувавши лише відповідну постанову апеляційного суду є недоліком у оформленні касаційної скарги відповідно до взаємодії пункту 4 частини другої статті 392 ЦПК України, яка передбачає зазначення усіх судових рішень, що оскаржуються, зі статтею 409 ЦПК України, яка визначає вичерпний перелік повноважень суду касаційної інстанції. Однак залишення цієї касаційної скарги без руху для усунення відповідного недоліку, з урахуванням відсутності правових підстав для відкриття касаційного провадження, не відповідатиме принципу пропорційності.

14. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України).

15. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини перша та четверта статті 367 ЦПК України).

16. Підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у певних випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (згідно із пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

17. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частини перша та друга статті 400 ЦПК України).

18. З встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи випливає наявність спору між її учасниками щодо квартири у площині правовідносин спадкування. Власне бачення ОСОБА_1 цих обставин та наведення доводів щодо наявності неточностей у документах щодо параметрів та характеристик спірної квартири не є підставою для висновку про помилкову оцінку судами попередніх інстанцій суті та предмету спору. У зв`язку з цим його посилання на те, що апеляційний суд не врахував зазначений правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19, від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 є безпідставним. Правильність чи помилковість врахування судами правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права залежить від встановлених обставин справи, існуючого правового регулювання, а не від бажання учасника справи, чи його власного розуміння правових інститутів.

19. Зазначене посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на постанову від 29 червня 2022 року у справі № 383/258/21, за тим змістом, у який воно сформульоване, не відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Це нормативне положення ЦПК України передбачає посилання на правові висновки Верховного Суду щодо застосування норми права, а не на висновки Верховного Суду щодо касаційного перегляду конкретного судового рішення у конкретній судовій справі з конкретними встановленими обставинами, навіть якщо ці обставини подібні до обставин справи, що розглядається. Крім того, з зазначених судових рішень судів попередніх інстанцій випливає, що ОСОБА_1 сам стверджував, що проживав у спірній квартирі на момент смерті матері, тому посилання на факт приховання спадкоємців при спадкуванні, як воно сформульоване ним у касаційній скарзі є необґрунтованим та таким, що суперечить його власним твердженням. Також відповідно до обставин, встановлених судом першої інстанції та не спростованих учасниками, ОСОБА_1 звертався сам до нотаріальної контори після смерті брата щодо своїх спадкових прав.

20. Суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що оспорювати свідоцтво про право на спадщину може особа, яка має право на спадщину (стаття 1301 ЦК України; постанова Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 290/260/22). Як зазначив суд апеляційної інстанції рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 15 лютого 2019 свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 02.11.2015 на ім`я ОСОБА_5 державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори Шевцовою І.А. як спадкоємцю майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка складається із 49/200 частини квартири АДРЕСА_1 було скасовано. Постановою Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.02.2020 рішення суду залишено в силі.

21. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

22. Враховуючи зазначене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість посилання касаційної скарги на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

23. ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

24. Таким чином, враховуючи, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими та такими, що не доводять невідповідність оскаржуваного судового рішення вимогам статті 263 ЦПК України, а застосування норм права судами першої та апеляційної інстанцій відповідає висновкам Верховного Суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

1. Задовольнити клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження на постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 лютого 2025 року - поновити цей строк.

2. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вмиог щодо предмета спору, - Хмельницька міська рада, про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Першої Хмельницької державної нотаріальної контори про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 04 лютого 2025 року.

3. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Пророк

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров