Провадження № 2/127/3626/25
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

09 липня 2025 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Іщук Т. П., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Вивчивши матеріали позовної заяви, суд встановив, що вона не відповідає вимогам цивільно-процесуального законодавства України.

Так, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. За змістом ст. 83 ЦПК України, докази додаються разом з поданням до суду позовної заяви. Крім того, за вимогами ч.5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Відповідно до ч.6 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для привального вирішення спору.

Відповідно до положень ч.1 ст.27, ч.9 ст.28 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом; позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Згідно ч. 2 ст. 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо: 1) на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або 2) якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача, 3) за домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Натомість, отримані судом матеріали позову не містять зазначення жодних належних доказів в підтвердження обставин щодо можливості розгляду та вирішення даного спору Вінницьким міським судом Вінницької області, а саме щодо місцезнаходження майна відповідача, останнього відомого зареєстрованого його місця проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи) в м. Вінниці. Жодних доказів з цього приводу до матеріалів справи не надано.

Так, на виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом здійснено запити до компетентних органів реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача.

Запити здійснювались з врахування наданої суду відповіді ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» від 25 червня 2025 року №4/7654 з інформацією відносно особи відповідача.

Як убачається з відповіді повноважних органів інформація про відповідача відсутня. Так, згідно відповіді Калинопільської селищної ради від 04 липня 2025 року №02-32/2743, відповідач по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно даних реєстру територіальних громад/Єдиного демографічного реєстру на території Катеринопільської селищної територіальної громади не зареєстрований. Крім того, згідно відповіді УППРЕ Центрально-Південного міжрегіонального управління ДМС від 16 червня 2025 року за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання в с. Вербовець Катеринопільського району та в Черкаській області не значиться.

Отже, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо останнього відомого зареєстрованого місця проживання відповідача та місцезнаходження його майна Вінницький міський суд Вінницької області позбавлений можливості розглядати вказаний позов за правилами підсудності на підставі ч. 1 ст.27 або ч.9 ст. 28 ЦПК України.

При тому, що позивач звертаючись з цим позовом до Вінницького міського суду Вінницької області посилається на положення ст. 27 ЦПК України, тобто на загальних підставах, вказуючи на обставину відбування відповідачем покарання за вирком суду в м. Вінниці.

Разом з тим, слід звернути увагу позивача на те, що перебування особи в місцях позбавлення волі не являється її місцем проживанням за юридичною ознакою. Про що роз`яснено в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ». Тому, позови до таких осіб пред`являються за останнім місцем проживання до взяття під варту чи до поміщення до медичного закладу.

Проте, як зазначалось вище, відомості про останнє зареєстроване місце проживання відповідача в матеріалах справи відсутні та судом не убачається можливим встановити.

Також, слід звернути увагу й на те, що імперативні приписи положень ч. 1 ст. 27, ч. ст. 28 ЦПК України щодо територіальна юрисдикція (підсудність) судів визначається саме з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичних осіб, тоді як їх фактичне місце проживання не має правового значення (аналогічна правова позиція Верховного Суду у постанові від 24 червня 2024 року по справі №554/7669/21).

Підстави для розгляду даної справи в межах альтернативної підсудності, передбаченої ч. 2. ст. 28 ЦПК України, в суду також відсутні.

За наведеного позивачу в обґрунтування звернення з позовом до Вінницького міського суду Вінницької області необхідно надати належні письмові докази по обставинам місцезнаходження майна відповідача в м. Вінниці, чи останнього відомого зареєстрованого його місцем проживання або перебування в м. Вінниці.

Крім того, слід звернути увагу позивача, що за домовленістю подружжя справа в суді може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них, а в разі відсутності у подружжя спільних від шлюбу дітей вони мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу (ст.106 СК України).

Слід зауважити, що дотримання судами процесуальних норм інститут підсудності є вимогою ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Водночас, розгляд і вирішення справи неповноважним судом, зокрема внаслідок порушення правил визначення підвідомчості та підсудності, є підставою для скасування навіть правильного за суттю рішення суду.

З огляду на викладене, суд дійшов висновок про залишення позовної заяви без руху.

Наразі, слід зауважити, що залишення позовної заяви без руху з метою належної її оформлення у відповідності до вимог чинного цивільно-процесуального законодавства не являє собою обмеженням у доступі до правосуддя. Згідно практики Європейського суду з прав людини, виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу наглядним є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем ухвали

Враховуючи викладене, керуючись ст. 175, 177, 185, 260, 261 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - залишити без руху, надавши позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків не більше п`яти днів з дня отримання ухвали.

У разі невиконання ухвали суду в зазначений строк позовну заяву вважати неподаною та повернути позивачеві зі всіма доданими до неї документами.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з дня її підписання суддею.

Суддя: