РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/14225/24

Провадження № 22-ц/4815/510/25

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Боймиструка С.В.,

суддів: Хилевич С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Хлуд І.П.

за участю: ОСОБА_1

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників апеляційні скарги ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, про захист прав споживачів,

в с т а н о в и в :

В серпні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову,

просить визнати грубе порушення відповідачем прав споживача ОСОБА_2 ,

визнати підприємницьку діяльність відповідача нечесною та агресивною;

визнати незаконним нарахування оплати за послуги електропостачання способом іншим, ніж за фактичними показами лічильника,

визнати нараховану відповідачем суму оплати за послуги електропостачання неправильною та неправомірною,

зобов`язати зробити перерахунок;

зобов`язати відповідача невідкладно відновити постачання електричної енергії за особистим рахунком № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 ;

стягнути з відповідача 3000000 грн завданої моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 стверджує, що ТОВ "РОЕК" грубо порушило його права як споживача, незаконно відключивши електропостачання до належного йому житла, попри те, що вся спожита електрична енергія була своєчасно та в повному обсязі оплачена. Позивач вважає, що дії відповідача були не лише неправомірними, а й вчиненими з елементами тиску, зловживання правом і порушенням засад добросовісності у підприємницькій діяльності.

На його переконання, оплата за електроенергію здійснювалася відповідно до фактичних показників лічильника, однак відповідач виставляв до сплати суми, розраховані за іншими, необґрунтованими показниками, які не відповідали дійсному споживанню. Крім того, електропостачання було припинено за рахунком, за яким заборгованість була вже повністю погашена. Як наслідок, позивач вважає, що припинення постачання електроенергії було безпідставним і таким, що порушує його право на отримання комунальних послуг.

Окремо позивач наголошує, що він є співвласником домоволодіння, і тому має право брати участь в управлінні спільною власністю, зокрема укладати договори з постачальником електроенергії або діяти у правовідносинах із ним. Водночас, за його твердженням, відповідач безпідставно визнав єдиним споживачем лише іншу співвласницю його матір ОСОБА_3 , з якою, як зазначається, не було укладено відповідного договору.

ОСОБА_2 також вказує, що представник відповідача вимагав сплати додаткових сум за підключення, а також компенсації судового збору за скасований судовий наказ, що він розцінює як морально неприпустимий шантаж та психологічний тиск. За його словами, ці дії завдали йому значної моральної шкоди: він переживав стрес, тривалий час не міг користуватися електроприладами, змушений був витратити час та ресурси на захист своїх прав у суді, а також зазнав побутових незручностей, зокрема псування продуктів харчування через відсутність електроенергії.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2025 року позов задоволено частково.

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" здійснити перерахунок обсягу та розміру плати за фактично спожиту електричну енергію за адресою АДРЕСА_2 , особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" відновити постачання електричної енергії до будинку АДРЕСА_2 , особовий рахунок № НОМЕР_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. В її обґрунтування послався на неповне з`ясування судом обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, а також на невідповідність висновків суду встановленим у справі фактичним обставинам, порушення норм процесуального права та на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Апелянт вказує, що 05.08.2024 року Рівненським міським судом було відкрито провадження у цій справі. Ухвалу вручено відповідачу наступного дня в електронному суді.

Крім того, ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2024 року у справі № 569/14225/24 вирішено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову - задовольнити.

Між тим станом на 12.02.2025 року всупереч абзацу 4 п.7.11. Розділу VII Постанови НКРЕКП № 312 від 14.03.2018 року Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії та ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2024 року у справі № 569/14225/24 про забезпечення позову постачання електричної енергії до буд. АДРЕСА_2 через прилад обліку електричної енергії (електролічильник) за особовим рахунком № НОМЕР_1 протиправно не здійснено, що мало наслідком внесення посадовими особами Рівненської окружної прокуратури відомостей про кримінальне правопорушення, предбачене ч.1 ст.382 КК України, до ЄРДР.

Відповідач відновив електропостачання тільки 13.02.2025 року, тобто тільки через більше ніж 6 місяців часу з моменту (з 06.08.2024 року), коли він повинен був зобов`язаний відносити постачання електричної енергії.

Тобто, незаконне відключення позивача від постачання електричної енергії, невиконання обов`язку підключення після відкриття провадження у справі, злочинне невиконання ухвали суду про забезпечення позову шляхом відновлення електропостачання, дуже тривалий термін протиправного невідновлення постачання електричної енергії з моменту виникнення обов`язку відновлення постачання (з 06.08.2024 року), - за змістом п.16 ч.3, абзацу 2 п.4 ч.5 ст.19 Закону є формою агресивної підприємницької практики, яка відноситься до нечесної і яка завдала позивачу істотної моральної шкоди.

Компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм законодавства (постанова ВП ВС від 1 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

Також у відповідності до вимог вимог ч.2 ст.22 ЗУ Про захист прав споживачів при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. До такого ж висновку і дійшов Касаційний Цивільний Суд Верховного Суду в постанові від 28.09.2018 у справі № 490/8831/15-ц зазначивши, що моральна шкода, завдана споживачеві відшкодовується відповідно до закону незалежно від того, чи є продукція (товари) небезпечними для життя і здоров`я людей чи ні.

Враховуючи розмір прибутків відповідача, який вимірюється десятками (сотнями) мільйонів гривень прибутку за календарний рік, компенсація у 3 000 000 (три мільйони) гривень моральної шкоди на користь позивача ОСОБА_2 буде належним, адекватним та співрозмірним засобом дисциплінування відповідача з метою недопущення подібних порушень прав позивача, як споживача, у майбутньому.

Моральна шкода, яку позивач оцінює у 3 000 000 (три мільйони) гривень, полягає у тому, що позивач ОСОБА_2 отримував сильні моральні страждання (негативні емоції, нервування, стрес) по факту зміни звичайного способу життя, так, як половина будинку по АДРЕСА_2 була незаконно відключена від електропостачання та всупереч закону та ухвалі суду про забезпечення позову не була підключена до електропостачання на протязі доволі тривалого строку (більше 6 місяців), також зміни звичайного способу життя викликані необхідністью захисту порушених прав у суді, витрачанням багато часу на складання документів для подання до суду і необхідністью докладання додаткових зусиль та додаткових матеріальних витрат для відновлення до стану, який існував до грубого порушення законним прав та інтересів позивача відповідачами. Тривалий час знаходження половини будинку без електропостачання створював значні складнощі у можливості нормальної життедіяльності в будинку (неможливість користуватись електроприладами), з причини, що в 21 столітті без електропостачання неможлива навіть елементарна життєдіяльність.

Просить скасувати частково рішення Рівненського міського суду Рівненської області від та постановити нове судове рішення (змінивши його) у мотивувальній та резолютивній частинах, визнавши підприємницьку діяльність відповідача нечесною і агресивною, а також стягнути з відповідача на користь позивача завдану протиправними діями (протиправним відключенням та непідключенням з 06.08.2024 року до електропостачання в силу закону) моральну шкоду.

Також, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, апеляційну скаргу подало Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія". В її обґрунтування послалося на неповне з`ясування судом обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, на порушення норм процесуального та матеріального права.

Апелянт вказує, що доказів твердження про наявність/відсутність квартири АДРЕСА_3 чи АДРЕСА_4 Позивачем не було надано, судом першої інстанції не перевірено та не досліджено даного факту, будь яких доказів про відсутність квартири АДРЕСА_3 чи АДРЕСА_5 у матеріалах справи не міститься; а лише наявна інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 52770519 від 07 лютого 2016 року, яку надав заявник, що за адресою АДРЕСА_2 розташований одноквартирний будинок.

Тобто, судом взято до уваги лише факт наявності "якогось" об`єкта за іншою адресою і безпідставно прийнято його за належного і спірного.

На даний час за адресою АДРЕСА_6 укладено Договір про постачання електричної енергії лише між ТОВ "РОЕК" та ОСОБА_3 , за даною адресою відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Відтак вважає, що права позивача як споживача не порушені та не підлягають захисту через неналежність позивача.

Також стверджує, що висновки суду першої інстанції щодо не заперечення Відповідачем фактичних показів лічильника №00138634, який обліковується за особовим рахунком № НОМЕР_1 , на момент відключення електропостачання становить 4216 кВт не відповідають дійсності. Адже, Відповідач, в силу своїх наділених законодавством повноважень, не володіє і не може підтверджувати чи заперечувати надані споживачем та/або ОСР (оператор системи розподілу) показники спожитої електроенергії, повноваженнями (функціями) Відповідача є зокрема, отримання від ОСР (оператора системи розподілу) спожитих обсягів і проведення відповідних нарахувань на ці обсяги.

Суд першої інстанції в рішенні по справі, що оскаржується вірно зазначив: "За умов відсутності відомостей про обсяг фактично спожитої електричної енергії нарахування ТОВ "РОЕК" за послуги електропостачання проведено з урахуванням наданих оператором системи розподілу обсягів згідно з п.8.6.5 Кодексу комерційного обліку електричної енергії, а тому вимоги позивача про визнання такого нарахування незаконним є безпідставними."

Проте, в подальшому в цьому ж рішенні зобов`язує ТОВ "РОЕК" здійснити перерахунок обсягу та розміру плати за фактично спожиту електричну енергію за адресою АДРЕСА_2 .

ТОВ "РОЕК" не має технічної можливості та правової підстави для здійснення перерахунку без наданих ОСР (оператором системи розподілу ПрАТ "Рівнеобленерго) спожитих обсягів електричної енергії. Адже, судом першої інстанції не вказано яким чином потрібно здійснити перерахунок, зокрема який саме обсяг (кількість кіловат) і за який період, що, в свою чергу також унеможливлює виконання оспорюваного судового рішення.

Щодо відключення об`єкта споживача від електричної мережі та відновлення енергопостачання апелянт погоджується з висновком суду, що дії відповідача, як енергопостачальника, обмежуються формуванням звернення до оператора системи розподілу (ПрАТ "Рівнеобленерго") про відновлення електроживлення споживачу і такі дії відповідач вчинив.

Технічна операція підключення електроустановок споживача до електроживлення здійснюється оператором системи розподілу, а тому у разі відсутності електроживлення позивач вправі оскаржити саме дії ПрАТ "Рівнеобленерго"."

Проте, в подальшому в цьому ж рішенні зобов`язує ТОВ "РОЕК" відновити постачання електричної енергії за адресою АДРЕСА_2 . ТОВ "РОЕК", як вже вище зазначалося не має технічної можливості (не має функцій, повноважень та працівників з відповідною кваліфікацією) та правової підстави здійснювати дії щодо відновлення постачання електричної енергії споживачу.

Такі дії має право вчиняти ОСР, що передбачено чинним законодавством в цій сфері.

Крім вищенаведених обставин, ТОВ "РОЕК", враховуючи норми права в сфері електропостачання, не має реальної можливості одноосібно виконати рішення суду першої інстанції. Відповідні повноваження з відновлення електропостачання та ведення обліку спожитих обсягів електричної енергії надані законодавцем іншому учаснику ринку електричної енергії оператору системи розподілу.

Просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2025 року у справі № 569/14225/24 в частині зобов`язання ТОВ "РОЕК" здійснити перерахунок обсягу та розміру плати за фактично спожиту електричну енергію за адресою АДРЕСА_2 , особовий рахунок № НОМЕР_1 , зобов`язання ТОВ "РОЕК" відновити постачання електричної енергії до будинку АДРЕСА_2 , особовий рахунок № НОМЕР_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 у встановлений судом строк не подало.

ОСОБА_2 подав відзив, яким заперечує доводи апеляційної скарги ТОВ "Рівненська обласна енергопостачальна компанія".

Вказує, що у будинку по АДРЕСА_2 встановлені два лічильники обліку електричної енергії, яким присвоєні 2 особові рахунки (особовий рахунок № НОМЕР_1 , який обліковується у відповідачів, як квартира АДРЕСА_3 та особовий рахунок № НОМЕР_2 , який обліковується у відповідачів, як квартира АДРЕСА_5 ).

Позивач ОСОБА_2 є належним позивачем у цьому позові з причини, що він є співвласником домоволодіння (будинку) по АДРЕСА_2 , яким володіє на праві спільної сумісної власності, що доводиться долученим до позовної заяви у вигляді додатка 1 електронного документу, а саме інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (про право власності на будинок по АДРЕСА_2 ), що надає право в силу приписів абзацу 2 ч.2 ст.369 ЦК України представляти інтереси домоволодіння по АДРЕСА_2 саме ОСОБА_2 з причини, що у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_2 зареєстрований та проживає в будинку по АДРЕСА_2 (докази у вигляді додатків долучені до матеріалів справи) та відповідно постійно користується, споживає електричну енергію, вносить оплату. Водночас ОСОБА_3 є недієздатною, що підтверджується рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10.02.2025 року у справі № 569/4466/23.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 52770519 від 07 лютого 2016 року. Відповідно до відомостей реєстрів, будинок є одноквартирним.

Позивач зареєстрований та проживає у вказаному будинку, про що свідчить витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 9224-1 від 09 січня 2018 року та адресна картка м.Рівне № 67859 від 16 листопада 2021 року.

У будинку по АДРЕСА_2 встановлені два прилади обліку електричної енергії (далі - лічильники) та відкриті два особові рахунки: № НОМЕР_1 (кв.1) та № НОМЕР_2 (кв.2). Вказану обставину відповідач не оспорює.

Постачальником електричної енергії, який одночасно виконує функцію постачальника універсальної послуги, на території Рівненської області відповідно до постанови НКРЕКП № 429 від 14 червня 2018 року є Товариство з обмеженою відповідальнісю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" (ТОВ "РОЕК"). Оператором системи розподілу на території Рівненської області є Приватне акціонерне товариство "Рівнеобленерго" (ПрАТ "Рівнеобленерго").

Відповідно до попередження про відключення електроенергії № 23224 від 04 січня 2024 року, сформованого ТОВ "РОЕК" за особовим рахунком НОМЕР_1 споживача ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_6 , станом на 04 січня 2024 року прострочена заборгованість за спожиту електричну енергію становить 10367,28 грн. Період виникнення боргу 18 місяців, з грудня 2021 року до червня 2023 року.

17 січня 2024 року ОСОБА_2 сплатив заборгованість за електроенергію в сумі 10367,28 грн за особовим рахунком НОМЕР_1 , що підтверджується квитанцією № ЕТ82-99Н3-6МРХ-Х1МХ від 17 січня 2024 року.

В рахунку за електроенергію від 30 червня 2024 року за червень 2024 року за особовим рахунком НОМЕР_1 до сплати вказана сума 10503,84 грн та зазначені останні фактичні покази на 31 січня 2022 року 5691 кВт/год.

Відповідно до попередження про припинення постачання електричної енергії № 65290 від 08 липня 2024 року, направленого ТОВ "РОЕК" споживачу ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_6 , станом на 08 липня 2024 року прострочена заборгованість за спожиту електричну енергію за особовим рахунком НОМЕР_1 становить 10503,84 грн. Період виникнення боргу 11 місяців.

23 липня 2024 року ОСОБА_2 сплатив 5913,60 грн за електроенергію за особовим рахунком НОМЕР_1 за період травень 2023 року - травень 2024 року за фактично використаний по лічильнику обсяг електроенергії 2240 кВт по 2,64 грн/кВт, що підтверджується квитанцією № ЕЕ35-НХ0К-В2К7-Т9МО від 23 липня 2024 року.

25 липня 2024 року позивач шляхом направлення не електронну пошту звернувся до ТОВ "РОЕК" та ПрАТ "Рівнеобленерго" із заявою про неможливість відключення домогосподарства від постачання та розподілу електричної енергії у зв`язку з повною оплатою за фактичними показниками лічильника, необхідність коригування боргу, про що свідчить скріншот сторінки електронної пошти позивача.

31 липня 2024 року споживачу ОСОБА_3 припинено послугу з розподілу електричної енергії по заявці ТОВ "РОЕК" за особовим рахунком НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_6 , про що свідчить повідомлення ПрАТ "Рівнеобленерго" № 33-11/5112 від 01 серпня 2024 року.

В історичній довідці станом на 01 серпня 2024 року за особовим рахунком НОМЕР_1 зазначені розрахункові покази лічильника, нарахування за січень-березень 2024 року за нормою, здійснені споживачем оплати в січні 2024 року в сумі 10367,28 грн, в липня 2024 року в сумі 5913,60 грн, заборгованість станом на серпень 2024 року - 4590,24 грн.

Фактичні покази лічильника № 00138634, який обліковується за особовим рахунком № НОМЕР_1 , на момент відключення електропостачання становить 4216 кВт і вказану обставину відповідач не заперечує.

На виконання ухвали суду про забезпечення позову ТОВ "РОЕК" 29 листопада та 09 грудня 2024 року звернулося до ПрАТ "Рівнеобленерго" щодо відновлення послуги з розподілу електроенергії за точками розподілу споживача ОСОБА_3 за особовим рахунком НОМЕР_1 , про що свідчить лист № 06/3604 від 29 листопада 2024 року.

Листом № 33-11/8741 від 12 грудня 2024 року ПрАТ "Рівнеобленерго" повідомило відповідача про відновлення електропостачання споживачу ОСОБА_3 04 грудня 2024 року без присутності споживача. Позивач факт відновлення електропостачання заперечує, на підтвердження чого надав акт відсутності електропостачання будинку по АДРЕСА_2 за особовим рахунком № НОМЕР_1 від 21 січня 2025 року, складений співвласником житлового будинку по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та співвласником житлового будинку по АДРЕСА_2 ОСОБА_4 .

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 714 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з п.6 ч.1 ст.1 Закону України "Про житлово-комінальні послуги", індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

За ч.1 та ч. 2 ст. 12 Закону України "Про житлово-комінальні послуги" надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Відповідно до ч. 4 ст. 63 Закону України "Про ринок електричної енергії" постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, та на умовах договору постачання універсальних послуг. Договір про постачання універсальних послуг є публічним договором приєднання та розробляється постачальником універсальної послуги на підставі типового договору, форма якого затверджується Регулятором. Постачальник універсальних послуг розміщує договір постачання універсальних послуг на своєму офіційному веб-сайті.

Відповідно до вимог ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Статтею 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Тобто фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунку та/або споживання послуги.

Оскільки позивач ОСОБА_2 є співвласником домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 , зареєстрований та проживає в ньому, користується послугами постачання електричної енергії та оплачує їх, що підтверджується наявними у справі доказами, то є правильним висновок місцевого суду, що позивач, в розумінні положень Закону України "Про захист прав споживачів, Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Закону України "Про ринок електричної енергії", є споживачем та, відповідно, має право на захист своїх прав як споживача.

Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ТОВ "РОЕК" щодо неналежного позивача не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо існування договірних відносин між позивачем як споживачем та відповідачем, можливості захищати право на отримання послуг з електропостачання власного майна.

Щодо доводів апеляційної скарги ТОВ "РОЕК" про помилковість рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про здійснення перерахунку, то слід виходити з наступного.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.20 Закону України Про житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із п.5 ч.2 ст.8 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виконавець комунальної послуги зобов`язаний розглядати у визначений законодавством строк претензії та скарги споживачів, у визначених законом випадках - управителів, і проводити відповідні перерахунки розміру плати за комунальні послуги в разі їх ненадання, надання не в повному обсязі, несвоєчасно або неналежної якості, а також в інших випадках, визначених договором про надання комунальних послуг.

Відповідно до п.8.6.16 Кодексу комерційного обліку електричної енергії, у разі виявлення у платіжному документі помилкових показів лічильника споживач має повідомити про це відповідного оператора системи/ППКО та електропостачальника та надати фактичні покази лічильника. Водночас індивідуальному побутовому споживачу достатньо надати фактичні покази лічильника оператору системи розподілу або електропостачальнику.

Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено, отримавши попередження про відключення електричної енергії від 08 липня 2024 року, позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій зазначив зчитані ним фактичні покази лічильника, та оплатив вартість спожитої електричної енергії за використаний обсяг, розрахований ним як різниця між останніми зафіксованими показами лічильника станом на 31 січня 2022 року та кінцевими показами лічильника до відключення. Зроблений позивачем розрахунок відповідач не спростував, а твердження представника відповідача, що обсяг спожитої електричної енергії може бути більшим, висловлені у формі припущень.

Звірка спожитої та оплаченої електричної енергії відповідно до отриманих фактичних показів лічильника, ініціатором якої є, в тому числі, електропостачальник, відповідачем проведена не була ні до припинення електропостачання спірного домоволодіння, ні під час розгляду судом справи.

Відповідно, заявляючи вимогу про перерахунок позивач фактично доводить про відсутність боргу, а оскільки доводи відповідача про більший обсяг споживання не були належним чином підтверджені, тому закономірним є висновок суду про задоволення вимог про здійснення перерахунку.

Крім того суд першої інстанції правильно вказав на безпідставність посилання представника відповідача на те, що ТОВ "РОЕК" лише формує рахунок за спожиту електроенергію з урахуванням діючих тарифів та об`ємів споживання, які надає оператор системи розподілу, та позбавлене можливості контролювати цей обсяг, оскільки наведене суперечить процедурі, що передбачена п. п. 6.2.6, 6.2.7, 6.2.8, 6.2.9, 6.2.10 Кодексу комерційного обліку електричної енергії.

Щодо вимог про відновлення електропостачання, то слід врахувати, що згідно п. 7.12. Правил роздрібного ринку електричної енергії відновлення електроживлення електроустановок споживача, електроживлення яких було припинено з підстав, зазначених у пунктах 7.5 та/або 7.6 цього розділу, здійснюється оператором системи у порядку, визначеному Кодексом системи передачі та Кодексом систем розподілу, протягом 3 робочих днів у містах та 5 робочих днів у сільській місцевості після отримання від ініціатора відключення інформації про усунення споживачем порушень, що підтверджується відповідним документом учасника ринку, на вимогу якого здійснювалося припинення електроживлення. Про усунення причин відключення ініціатор такого відключення повідомляє оператора системи в день отримання такої інформації.

Оскільки ініціатором відключення було ТОВ "РОЕК", то саме задоволення позовних вимог в частині зобов`язання ТОВ "РОЕК" відновити постачання електричної енергії за особовим рахунком НОМЕР_1 спрямоване на захист прав споживача у даному спорі, та відповідає п. 7.12. Правил роздрібного ринку електричної енергії.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про визнання діяльності відповідача нечесною та агресивною колегія виходить з наступного.

Статтею 19 Закону України "Про захист прав споживача" визначено, що нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною ( частина 1). Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції (частина 4).

Тобто, агресивна і нечесна підприємницька діяльність - це будь-яка діяльність, що суперечить принципам чесної конкуренції, моральним нормам та правилам ведення бізнесу, і спрямована на отримання неправомірної вигоди за рахунок споживачів або інших учасників ринку. Вона може включати примус, докучання, неналежний вплив на споживачів, обман, введення в оману, та інші дії, які порушують права та інтереси споживачів та інших суб`єктів господарювання.

Як встановлено вище, дії відповідача ґрунтувались на помилкових розрахунках, проте застосовані заходи впливу не виходили за межі встановлені законодавством, що регулює відносини у сфері енергопостачання. Відтак слід погодитись з висновками про відсутність ознак нечесної та агресивної підприємницької практики, оскільки доказів введення позивача в оману, примусу, докучання чи неналежного впливу матеріали справи не містять.

Щодо стягнення моральної шкоди колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами 2 та 3 статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. А така презумпція має визначатися лише законом. Тому діє ст. 81 ЦПК України про загальний розподіл тягаря доказування. Отже, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування це процесуальна можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 1 та 2 статі 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (стаття 79 ЦПК України)

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно частини 6 та 7 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Надаючи оцінку обставинам справи, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що зазначення у позовній заяві переліку негативних наслідків, які спричинили моральну шкоду, саме по собі не є належним доказом, що підтверджує ці обставини.

Крім того, як доречно звернув увагу суд, спірна ситуація виникла, зокрема, у зв`язку з ненаданням споживачами за адресою спірного домоволодіння інформації про обсяги спожитої електричної енергії та несвоєчасною оплатою за неї.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що подані апеляційні скарги не вказують на неправильне вирішення спору по суті, зводяться до власної оцінки доказів, фрагментарному підході до застосування законодавства без урахування сукупності та взаємозв`язку наявних обставин.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 липня 2025 року.

Судді: Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.

Шимків С.С.