П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/12628/24

Провадження № 22-ц/4815/554/25

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Ковальов І.М.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини) о 09 год. 49 хв.

30 січня 2025 року у м. Рівне

Рівненської області

Повний текст рішення складено: не зазначено.

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області;

за участі: учасники справи та їх представники в судове засідання не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області; про визначення місця проживання дитини з батьком,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області; про визначення місця проживання дитини з батьком.

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що внаслідок відносин сторін у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина дочка ОСОБА_3 . Відповідач після народження дитини почала проживати окремо, тоді як дочка ОСОБА_4 залишилася мешкати разом з батьком та продовжувала і продовжує знаходитися на його утриманні.

ОСОБА_2 має намір виїхати за кордон у Республіку Польща з метою працевлаштування. При цьому відмовляється надати йому нотаріально посвідчені документи на свою згоду щодо проживання дитини разом із батьком. Тому вважає, що між ними існує спір з приводу визначення місця проживання малолітньої дочки.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області; про визначення місця проживання дитини з батьком.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, недоведеності обставин, які суд визнав установленими, неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати, задовольнивши позов повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про неповне відображення судом доводів та пояснень позивача з приводу виникнення спірних відносин, що призвело до необхідності вирішення визначити місце проживання дитини з батьком на підставі судового рішення.

Вважає, що відповідач знаходиться у нестабільно емоційному стані, часто змінює свою думку, схиляючись до проживання дочки із позивачем, а згодом заперечуючи проти цього. Між ними втрачені усі особисті зв`язки, сторони, перебуваючи у психологічно напружених відносинах, мешкають окремо, а дитина проживає разом із батьком.

Не погоджується із висновками суду про те, що ОСОБА_2 визнала позов, подавши відповідну заяву. При цьому відповідно до ст.ст. 49, 197, 200 ЦПК України суд мав би у підготовчому провадженні задовольнити позов, ухваливши рішення на користь ОСОБА_1 .

Окремо звертав увагу на нехтування судом встановленими Службою у справах дітей обставинами щодо негативних характеристик відповідача, а також аргументами цього органу.

На думку заявника, суд повинен був ретельно викласти в оскаржуваному рішенні свої обґрунтування, адже поза увагою залишилися обставини наявності спору між сторонами. Зростаючи, дитина почала спілкуватися із ровесниками, у неї склалося певне коло спілкування, у якому має тісний емоційний та соціальний зв`язок. Тобто в іншому випадку, коли дитина проживатиме із ОСОБА_2 , їй буде необхідно розірвати ці контакти, перелаштовуючись на інше соціальне середовище.

Щодо неправильного застосування норм матеріального права, посилався на ст. 51 Конституції України, ст.ст. 7, 141, 160, 161 СК України, ст.ст. 8, 11, 12 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини, принцип 6 Декларації прав дитини.

Крім того, судом допущено неправильність написання прізвища позивача та дитини замість " ОСОБА_5 " зазначено " ОСОБА_6 лін".

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Цей факт ними не заперечується і підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 15 липня 2023 року Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. За цим свідоцтвом ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Рівне Рівненського району Рівненської області, Україна, про що 14 липня 2023 року складено відповідний актовий запис №1263.

Батьками записані: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 .

З висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради №08-01-1818/24 від 08.11.2024 вбачається, що батьки дитини у зареєстрованому шлюбі не перебували. ОСОБА_1 визнав батьківство дочки ОСОБА_4 . На даний час з дочкою мати не проживає.

Батько проживає у АДРЕСА_1 , частина якої належить йому на праві приватної часткової власності. За цією адресою створені комфортні умови для проживання. Малолітня забезпечена усім необхідним для виховання і розвитку. Батько дитини працює без оформлення трудових відносин, має достатній самостійний дохід. Дочку допомагає доглядати його мама - ОСОБА_7 , яка проживає разом з ними.

Малолітня ОСОБА_4 перебуває на обліку в КНП «ЦПМСД «Центральний» Рівненської міської ради. З 04 вересня 2023 року законним представником дитини при укладенні декларації з сімейним лікарем була мама - ОСОБА_2 . З дитиною займається тато. Він приводить дитину на щомісячний огляд та на огляд під час хвороби дівчинки.

Дошкільного дитячого закладу ОСОБА_4 не відвідує у зв`язку з малолітнім віком.

Мати дитини - ОСОБА_2 , 1992 р.н., з`явилась до Служби у справах дітей, надавши письмове пояснення про те, що з дитиною вона тривалий час не проживає. Дочка постійно живе у тата, іноді мама бере ОСОБА_4 до себе. Відповідач не має постійного доходу, шукає роботу, влаштовує своє особисте життя, оскільки не має наміру підтримувати стосунки з батьком дитини в подальшому. ОСОБА_2 не заперечує проти визначення місця проживання доньки ОСОБА_4 з батьком. Питання на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини просить розглядати у її відсутності.

З огляду на це Органом опіки та піклування визнано за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 з батьком.

Вважаючи, що в інтересах самої дочки ОСОБА_4 їй краще продовжити проживання разом із батьком, що слід встановити судовим рішенням, у липні 2024 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з ним.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових та фактичних підстав для задоволення вимог позивача, оскільки сторони у добровільному порядку і за взаємною згодою між собою визначили місце проживання дочки ОСОБА_4 разом із батьком.

На час вирішення справи дитина фактично проживає з позивачем, а її мати не вимагає від батька змінити місце її проживання, не оспорює існуючих відносин, не вимагає відібрання дочки у ОСОБА_1 та не заперечує щодо подальшого проживання з батьком.

Оскільки спору з приводу місця проживання дочки ОСОБА_4 між сторонами не виникло, тому відсутні й підстави для судового захисту прав батька на визначення місця проживання дитини з ним.

З такими висновками погоджується колегія суддів.

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у ст.7 СК України, відповідно до якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (ч.4 ст.15 СК України).

Згідно із ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Норми статті 8, ч. 3 ст. 11, ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" вказують, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до пунктів 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14- 327цс18).

За правилами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст.ст. 141, 160, 161 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюються обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції.

Аналіз змісту норм Сімейного кодексу України свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків, а дитини, яка досягла десяти років, - спільна згоду батьків та самої дитини. І тільки у разі наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітніх дітей такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Тобто зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що під час судового розгляду відповідач заявлені позовні вимоги визнала повністю, не заперечувала проти їх задоволення, про що підтвердила в своїх заявах про розгляд справи без її участі та визнання позовних вимог у повному обсязі, а також і у письмових поясненнях на адресу Служби у справах дітей як про це зазначено у висновку Органу опіки та піклування.

Отже, правильним є висновок суду попередньої інстанції про те, що сторони добровільно, у позасудовому порядку, визначили місце проживання малолітньої дочки з батьком за взаємною згодою між собою.

ОСОБА_2 не заперечувала щодо визначення місця проживання дитини з батьком, що об`єктивно свідчить про відсутність спору між батьками про визначення місця проживання доньки та не потребує втручання з боку органу опіки та піклування, а також будь-якого судового захисту прав позивача, які відповідачем жодним чином не порушуються, не оспорюються або не визнаються.

Тому за відсутності між сторонами відповідного сімейного спору унеможливлюється право суду вирішувати правовідносини в судовому порядку, адже завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Приходячи до переконання про залишення оскаржуваного рішення без змін, колегія суддів також бере до уваги і те, що після звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини відповідач у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду цієї справи про визначення місця проживання дочки ОСОБА_4 не зверталася. При цьому будь-яких доказів, які б свідчили про її намір і волевиявлення щодо визначення місця проживання дитини безпосередньо з нею як матір`ю суду, не надала, а матеріали справи їх не містять.

Як правильно покликався суд, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання і той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Ці обставини підлягають перевірці судом.

З висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24), вбачається, що приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачем.

Подібні висновки містяться і в постановах Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23 (провадження № 61-14033св24).

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні існуючих правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Щодо висновку від 08 листопада 2024 року Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, то суд першої інстанції підставно не погодився із його обгрунтованістю.

Так, згідно із ч.ч. 4, 6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Оскільки зазначений висновок носить рекомендаційний характер, не містить вказівок про обставини, які б свідчили на наявність об`єктивних і переконливих підстав для визначення місця проживання дитини з батьком, не містить обґрунтованого посилання на те, що між сторонами у справі існують спірні правовідносини, тому його правильно відхилено судом.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи, адже вони є необгрунтованими.

Не заслуговують на увагу й покликання автора скарги про недодержання судом норм процесуального права.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове розв`язання сімейно-правового спору, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Так само спростовуються правильністю висновків суду й твердження апеляційної скарги про помилковість застосування норм матеріального права.

З приводу помилковості написання в оскаржуваному рішенні прізвища позивача та дитини замість " ОСОБА_6 ллін" зазначено " ОСОБА_6 лін", то ця обставина може бути усунута шляхом виправлення описки відповідно до правил ст. 269 ЦПК України.

Решті аргументам заявника суд попередньої інстанції уже дав детальну та вичерпну оцінку, з чим згодна й колегія суддів, а тому вони є хибними і також відхиляються.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський суд з прав людини зазначав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 січня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 08.07.2025

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків