П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2025 року місто Київ

справа № 756/18860/21

провадження № 22-ц/824/565/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Кучеренко Оленою Олегівною, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 4 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Рибалки Ю.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

Позов обґрунтовано тим, що у період з 9 квітня 2020 року по 10 квітня 2020 року позивачка помилково перерахувала грошові кошти на картковий рахунок ОСОБА_2 у сумі 149 000 грн. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 набула та зберігає у себе грошові кошти без достатніх правових підстав просила суд на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 149 000 грн., 3 % річних у сумі 7351, 29 грн. та інфляційні втрати у сумі 19544, 71 грн. Просила стягнути на її користь понесені судові витрати, які складаються із судового збору.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 4 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Кучеренко О.О. 28 січня 2024 року подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, судом не повно з`ясовані обставини, які мають значення для справи, обставини, які суд визнав встановленими під час судового розгляду, не були доведені.

Вважає що суд першої інстанції не надав належної оцінки жодному з поданих позивачкою доказів, тим самим проігнорувавши аргументи позовної заяви, зокрема щодо мети перерахування грошових коштів ОСОБА_1 , а саме: перерахування спірних коштів на рахунок бабусі позивачки ОСОБА_3 для оплати її лікування, яка підтвердила нібито їх отримання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті, ОСОБА_1 перевірила здійснені нею перерахунки коштів для лікування та з`ясувала, що перераховані 9 та 10 квітня 2020 року кошти в розмірі 149000 грн. на рахунок ОСОБА_3 не надходили. Як з`ясувалось, ці кошти були отримані ОСОБА_2 . Оскільки з дня перерахування коштів до цього часу пройшло більше року, позивачка змушена була звернутись з цим позовом до суду.

Звертає увагу, що через відсутність будь - яких даних про ОСОБА_2 , позов було подано до суду за місцем реєстрації позивачки, а вже потім судом передано за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва.

Зазначає, що ОСОБА_1 дійсно 9 та 10 квітня 2020 року здійснила перерахунок коштів в сумі 149 000 грн. з метою направлення їх на лікування ОСОБА_3 на рахунок наданий їй останньою, та не мала на меті поповнювати картковий рахунок відповідачки з метою покращити її фінансовий стан. Проте, як виявилось ОСОБА_2 заволоділа коштами за відсутності правових підстав, в результаті помилкових дій ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Вважає, що за таких обставин суперечлива поведінка позивачки - відсутня.

Не погоджується з тим, що судом першої інстанції були взяті до уваги договори суборенди , укладені між ФОП ОСОБА_1 та ПАТ «Вітаміни» і АТ «Софарма» в особі генерального директора ОСОБА_4., як на підставу не застосування положень ст. 1212 ЦК України, оскільки по перше ці особи не є сторонами в цій справі, по - друге - жодних вимог щодо цих осіб з боку ОСОБА_1 в позові не заявлено.

Звертає увагу, що матеріалами справи не підтверджено звернення ОСОБА_4 до ОСОБА_2 з проханням отримання на її картковий рахунок грошових коштів від ОСОБА_1 , того що з картковим рахунком ОСОБА_4 у квітні 2020 року виникали проблеми, того, що у позивачки була заборгованість перед ОСОБА_4 , факту передачі відповідачкою грошових коштів ОСОБА_4 .

В оскаржуваному рішенні не надано оцінки того, на якій правовій підставі незаконне розпорядження помилково отриманими коштами звільняє ОСОБА_2 від обов`язку з їх повернення законному володільцю.

Посилається на положення ст. 1212 ЦК України щодо обов`язку повернення незаконно набутого майна (коштів).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Добреля В.Ю. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 6 березня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 липня 2025 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що згідно копій дублікатів платіжних чеків за період з 9 квітня 2020 року по 10 квітня 2020 року ОСОБА_1 з карткового рахунку було перераховано на картковий рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у загальному розмірі 149 000 грн. (копії дублікатів чеків № ; № ; № ).

У вказаних платіжних документах платником зазначено - ОСОБА_5 , а отримувачем - ОСОБА_2 .

Позивач здійснювала платежі по перерахуванню коштів через платіжну систему «Приват24» та як вбачається з транзакції отримувачем зазначено - ОСОБА_2 та її код як одержувача.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог. Відсутність в позові обґрунтування саме причин, з настанням яких було помилково здійснено переказ коштів позивачкою ОСОБА_1 , вказівка в платіжних дорученнях, наданих позивачем, прізвища та банківських реквізитів отримувача платежів - ОСОБА_2 , здійснення дій з перерахування коштів 9 квітня 2020 року о 16 год. 10 хв. та 10 квітня 2020 року о 13 год. 20 хв, на думку суду, свідчить не тільки про наявність наміру на перерахування коштів, а й про певну стійкість відповідного наміру, адже його було реалізовано двічі протягом доби. Судом також враховано період часу з дня перерахунку коштів до дати звернення до суду з цією позовною заявою - півтора роки, що свідчить про не вжиття позивачкою заходів для повернення коштів, що не спростовано нею відповідними доказами.

Оскільки вимога щодо стягнення процентів за користування коштами та інфляційних втрат є похідною від основної вимоги щодо стягнення безпідставно набутих грошових коштів, відсутні підстави для задоволення позову і в цій частині.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Звертаючись із цим позовом до суду, позивачка просила стягнути з відповідачки на її користь кошти у розмірі 149 000 грн., як безпідставно набуті майно на підставі статті 1212 ЦК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 6 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти поверненню потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 4 серпня 2021 року в справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року в справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

У справі, яка переглядається апеляційним судом, згідно копій платіжних доручень, долучених до позовної заяви, за період з 9 квітня 2020 року по 10 квітня 2020 року позивачкою ОСОБА_1 (платник) з її карткового рахунку було перераховано на картковий рахунок відповідачки ОСОБА_2 (отримувач) грошові кошти наступним чином: 9 квітня 2020 року о 16 годині 10 хвилин здійснено переказ на суму 50 000 грн., 9 квітня 2020 року о 18 годині 49 хвилин переказ на суму 50 000 грн та 10 квітня 2020 року о 13 годині 20 хвилин переказ на суму 49 000 грн. на загальну суму 149 000 грн. (копії платіжних доручень № ; №; №) (а.с.7-9).

У вказаних платіжних документах платником зазначено - ОСОБА_5 , а отримувачем - ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі сторона позивача не заперечує, що ОСОБА_1 дійсно здійснювались перекази коштів на загальну суму 149 000 грн. впродовж 9 та 10 квітня 2020 року, вважаючи, що отримувачем спірних коштів є її померла бабуся - ОСОБА_3 .

Після її смерті у травні 2021 року позивачка дізналась, що перераховані нею у квітні 2020 року кошти, ОСОБА_3 не отримувала, та як виявилось, отримувачем цих коштів була ОСОБА_2 .

З цим позовом ОСОБА_1 звернулась у грудні 2021 року, тобто зі спливом близько півторарічного терміну з дня переказу коштів.

З аналізу наведеного та з урахуванням правових позицій, викладених у постановах Верховного суду, колегія суддів вбачає в діях позивачки ОСОБА_1 ознаки суперечливої поведінки. Здійснюючи переказ коштів трьома платежами впродовж двох днів підряд, ОСОБА_1 добровільно погоджувалась на такі дії. Протилежного не доведено.

У призначенні платежу в графі отримувач зазначено повне найменування отримувача коштів « ОСОБА_2 », на що позивачка не звернула увагу при здійсненні переказу коштів і наступного дня, що ставить під сумнів обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі щодо мети грошового переказу.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на безпідставність взятих до уваги судом першої інстанції договорів суборенди, укладених між ФОП ОСОБА_1 , ПАТ «Вітаміни» і АТ «Софарма» в особі генерального директора ОСОБА_4., як на підставу не застосування положень статті 1212 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

Так дійсно, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині, в тому, що ПАТ «Вітаміни» і АТ «Софарма» в особі генерального директора ОСОБА_4., не є сторонами в цій справі та жодних вимог щодо них з боку ОСОБА_1 в позові не заявлено.

В своєму рішенні суд першої інстанції щодо цих обставин зазначив, що оскільки між позивачкою, ПАТ «Вітаміни» та АТ «Софарма» в особі генерального директора ОСОБА_4 існували договірні зобов`язання, факт обізнаності ОСОБА_1 з особою директора ОСОБА_4 існує, а тому перерахування коштів за його проханням не можна розцінювати, як таке, що здійснено за участю незнайомої особи.

У зв`язку з цим, колегія суддів звертає увагу, що такі висновки суду першої інстанції не впливають на вирішення спору по суті, та в основу рішення покладено відсутність доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог, а не факт знайомства ОСОБА_1 з особою директора ОСОБА_4 .

В основі предмету позову лежить вимога про стягнення безпідставно набутих коштів з ОСОБА_2 . Як зазначає ОСОБА_1 в позовній заяві, «..з відповідачкою вона не знайома, жодних відносин договірного характеру у них не існувало, як і не існує на день подання позову» (а.с. 2 том 1).

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову та застосування положень статті 1212 ЦК України.

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Як вже зазначалось, згідно висновків Верховного Суду, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Позивачка заперечує факт знайомства з ОСОБА_2 , матеріалами справи не встановлено наявності між ними договірних зобов`язань, повторність (три перекази два дні поспіль) дій позивачки з переказу коштів на рахунок відповідачки, значний проміжок часу від дня здійснення платежів до дня звернення до суду з цим позовом (близько півтора року) висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору не спростовують, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

ОСОБА_1 добровільно здійснила переказ коштів на рахунок ОСОБА_2 , знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, оскільки вони навіть не знайомі, а тому поведінка позивача є суперечливою. При цьому позивачка тричі здійснювала переказ коштів два дні поспіль в різний час.

Посилання апелянта щодо помилковості таких дій не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Стороною позивача не зазначено та не надано доказів на підтвердження того, дія яких саме обставин чи непереборної сили вплинули на здійснення ОСОБА_1 платежів з переказу грошових коштів на рахунок відповідачки, а тому самі по собі посилання на помилковість, без підтвердження доказами не можуть бути взяті до уваги судом.

Оскільки позивачка не мала обов`язку перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачкою, проте здійснювала ці платежі неодноразово, її поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Вимога щодо стягнення процентів за користування коштами та інфляційних втрат є похідною від основної вимоги щодо стягнення безпідставно набутих грошових коштів, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову і в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а в основному зводяться до незгоди із висновком суду.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19).

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності обґрунтованих підстав для задоволення позову та стягнення з відповідачки коштів в розмірі 149 000 грн.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки рішення суду не підлягає скасуванню, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Кучеренко Оленою Олегівною, залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 4 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус