Справа № 126/739/24
Провадження №2/367/1282/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

03 липня 2025 року м. Ірпінь

Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Одарюка М.П.

за участі секретаря судового засідання Бобриш М.С.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції цивільну справу № 126/739/24 за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

У С Т А Н О В И В :

В березні 2023 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просила суд стягнути з ОСОБА_4 в порядку поділу майна подружжя на її користь грошову компенсацію вартості частини спільного майна подружжя: квартири загальною площею 60,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1 016 263,39 грн та понесені нею судові витрати. В обґрунтування позову вказує, що 11 жовтня 2016 року уклала шлюб з відповідачем, який було розірвано рішенням Ірпінського міського суду Київської області 07 грудня 2021 року. Перебуваючи у шлюбі (з 11.10.2016 до 10.01.2022) нею разом з відповідачем за спільні кошти було про інвестовано будівництво нерухомого майна (квартири) у м. Ірпені Київської області (ЖК Чехов Парк Квартал), договірні відносини щодо якого було оформлено на її чоловіка ОСОБА_4 з ТОВ «ОРЛАН ІНВЕСТ ГРУП». Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 19.02.2024 року № 201-07355958 з Єдиної бази даних звітів про оцінку ФДМУ, оціночна вартість квартири АДРЕСА_2 складає 2 032 526,78 грн, половина з якої в розмірі 1 016 263,39 грн повинна бути стягнути з відповідача в рахунок компенсації в порядку поділу майна подружжя на її користь, оскільки майнові права на спірну квартиру були отримані нею з відповідачем під час шлюбу, а відповідач розпорядився ними без її згоди.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просить суд відмовити позивачці у задоволені позовних вимог у повному обсязі посилаючись на те, що під час шлюбу він з позивачкою (з 11 жовтня 2016 року по 07 грудня 2021 року) у спільну сумісну власність було набуто наступне майно: майнові права на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 на підставі укладеної між ним та ТОВ «ОРЛАН ІНВЕСТ ГРУП», додаткової угоди № 17 до договору № 4 про спільну діяльність у будівництві багатоквартирних житлових будинків від 26 листопада 2016 року; автомобіль марки KIA, модель OPTIMA, 2014 року випуску, колір білий VIN код ТЗ- НОМЕР_1 , який був придбаний 24 квітня 2019 року і зареєстрований за позивачкою та який вона відчужила без його відома 10 грудня 2021 року (після ухвалення рішення про розірвання шлюбу). Відповідач вказує, що позивачка в позові зазначає, шлюб між ними було укладено 11 жовтня 2016 року, а через трохи більше ніж місяць спільного життя 26 листопада 2016 року ним була укладена угода про покупку майнових прав на двокімнатну квартиру, а через 2 дні, 28 листопада 2016 року кошти за майнові права на квартиру в розмірі 518 075,00 грн були сплачені в повному обсязі. Очевидно, що за такий короткий період спільного проживання, він з позивачкою не могли спільною працею заробити 518 075,00 грн. До укладення шлюбу з позивачкою з 19 вересня 2015 року по 08 листопада 2015 року та з 17 січня 2016 року по 07 серпня 2016 року він виїжджав до Туреччини на заробітки, працював там неофіційно інженером з автоматизації, займався проектуванням, програмуванням технічних засобів. Позивачка може підтвердити дану інформацію, оскільки в травні 2016 року вона прилітала до нього, він оплачував їй квитки в обидві сторони. Ще до укладення шлюбу з позивачкою, він планував покупку квартири, щоб коли в нього з`явиться сім`я, було власне житло. Після укладення шлюбу, вони вирішили про інвестувати кошти в покупку квартири на ранньому етапі будівництва, оскільки грошей на покупку готової вже збудованої квартири у них не було. Розглядали різні варіанти, щоб підходило під їх бюджет 20 000,00 дол. США., з яких: 12 000,00 дол. США його власні заощадження і 8000,00 дол. США кошти, які йому з позивачкою подарували родичі та друзі на весілля. 26 листопада 2016 року він уклав договір з ТОВ «ОРЛАН ІНВЕСТ ГРУП» додаткову угоду № 17 до договору № 4 про спільну діяльність у будівництві багатоквартирних будинків та договір доручення № 17. Обидва документи були укладені без нотаріального посвідчення в інтересах сім`ї, письмова нотаріальна згода позивачки на укладені вказаних правочинів не вимагалась. Того ж року, після укладення шлюбу з позивачкою, його батько передав їм у користування та розпорядження автомобіль марки Daewoo Lanos, 2009 року випуску. У вересні 2018 року вони продали автомобіль Daewoo Lanos, залучили ще кошти і придбали автомобіль з США марки KIA, модель OPTIMA, 2014 року випуску, право власності на який 26 квітня 2019 року був зареєстрований за позивачкою. Справи з будівництвом будинку, де ними були придбані майнові права на квартиру йшли не дуже добре. Згідно п. 5 додаткової угоди № 17 до договору № 4 про спільну діяльність у будівництві багатоквартирних житлових будинків від 26 листопада 2016 року, термін завершення будівництва та отримання декларації про готовність було визначено не пізніше ІІІ кварталу 2018 року. Забудовник почав відкладати терміни завершення будівництва. З травня 2019 року у нього з позивачкою почалися суперечки та розбіжності в сімейному житті , до жовтня 2021 року вони то сходились то розходились, намагаючись зберегти шлюб, який був розірваний рішенням Ірпінського міського суду Київської області 07 грудня 2021 року. 24 червня 2019 року між ним та його матір`ю, ОСОБА_5 був укладений договір про відступленні прав вимоги № 17/1. Даний договір, як і попередні був укладений у простій письмовій формі, нотаріальна згода дружини не вимагалась,, а тому посилання позивачки, що він не звертався до неї за отриманням згоди на укладенні договору не відповідає нормам чинного законодавства. В подальшому мати відступила право вимоги на дану квартиру третій особі і що відбулося далі з будівництвом вказаної квартири йому не відомо. В червні 2019 року , будучи в офіційному шлюбі, він відчужив майнові права на квартиру та отримав суму в розмірі 518 075,00 грн, в грудні 2021 року шлюб між ним і позивачкою був офіційно розірваний. На момент розірвання шлюбу питання щодо поділу майна ними не підіймались. Через п`ять років після укладення договору про відступлення права вимоги на майнові права на квартиру та через більше ніж 2 роки після розірвання шлюбу позивачка згадала про дані майнові права, дочекалась коли будівництво завершиться, об`єкт введеться в експлуатацію і вирішили пред`явити йому позов про відшкодування 1 016 236,39 грн за вже готову квартиру, якою володіє невідома третя особа. При цьому про те, що їй після розірвання шлюбу залишився автомобіль, який вона відчужила і кошти з продажу залишила собі позивачка вирішила не згадувати у своєму позові. Позивачка жодним письмовим доказом не довела, що договір про відступленні прав вимоги від 24 червня 2019 року був укладений без її згоди та не в інтересах сім`ї, оскільки шлюб після цього ще проіснував півтори року. 24 червня 2019 року ним були відчужені майнові права на квартиру, яка на той час була лише в процесі будівництва, а позивачка просить суд компенсувати половину вартості вже готового об`єкту нерухомого майна, квартири, вартість якої є значно вищою за майнові права. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя, та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Цей підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Тобто, виходячи з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України позивачка повинна була надати суду звіт про оцінку майнових прав (ринкова вартість подібного за своїми якостями, технічними характер ситками майна, яке було відчужене), оскільки 24 червня 2019 року ним було укладено договір про відступлення прав вимоги на незавершений об`єкт будівництва, що по своїй суті було відчуженням майнових прав, а не готового об`єкту нерухомості ( квартири) ( том 1 а.с.99-108).

У відповіді на відзив позивач просить відхилити наведене відповідачем у відзиві у повному обсязі та задовольнити її позовні вимоги, зазначаючи, що автомобіль не заявлявся в якості предмету спору, а тому це не стосується предмету позову. Відповідач дійсно виїжджав до Туреччини, але коштів із « заробітків» на придбання квартири не привозив. Частину коштів , приблизно 4000,00 дол. США було подаровано їм гостями на весіллі, а іншу частину коштів на придбання квартири, приблизно 16 000,00 дол. США, дали батьки в рівних частинах, як з її боку та к і збоку відповідача. Оскільки вона не готувалася до розірвання шлюбу,то не збирала документи на підтвердження вищевказаного. Тягар доказуванні обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідач не надав доказів того, що 12 000,00 дол. США, нібито вкладених ним в будівництво їх квартири, є його особистими коштами, проте визнав факт того, що іншу частину ( як зазначає відповідач , в розмірі 8 000,00 дол. США) коштів їм подарували їх родичі і друзі на весілля, які ( кошти) є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач визнає факт того, що відступив право вимоги на квартиру (в яку було проінвестовано за час шлюбу і вважається спільною сумісною власністю) своїй матері. Відповідач зауважує, що нотаріальна згода до даного типу договорів не вимагається. Проте, вона звертає увагу не на « нотаріальну згоду», а на факт відчуження майна, яке належить подружжю. Оскільки відповідач переуступив це право матері без її згоди, половина від якого належить їй, то відповідач несе відповідальність за наслідки, пов`язані з незаконним позбавленням її права спільної сумісної власності. Відповідач не діяв в інтересах сім`ї, оскільки не отримував її згоди та не повідомляв про переуступку. Відповідач, незаконно позбавляючи її права спільної сумісної власності, повинен був розуміти про те, що несе відповідальність за свої дії, які виражаються у обов`язку компенсації половини вартості майна. Відповідач вказує, що « на момент відкриття провадження у справі» дана довідка про оціночну вартість майна уже втратила чинність. Тобто, відповідач визнає цю довідку, але заперечує дивним чином з іншого незрозумілого приводу. Якщо особа не погоджується з результатами автоматичного визначення оціночної вартості об`єкта нерухомості, вона має право звернутися до суб`єкта оціночної діяльності (оцінювача) з метою визначення ринкової вартості такого об`єкта та обрати суб`єкта оціночної діяльності (оцінювача) шляхом використання Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності або Державного реєстру оцінювачів з експертної грошової оцінки земельних ділянок ( п. 7 Наказу ФДМУ від 17.05.2018 № 658)

13 травня 2024 року відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд в порядку поділу майна подружжя, яким є автомобіль KIA OPTIMA, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , VIN код НОМЕР_3 , стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію вартості частини автомобіля у сумі 219 368,50 грн та судові витрати за зустрічним позовом. В обґрунтування позову вказує, що під час шлюбу він з позивачкою (з 11 жовтня 2016 року по 07 грудня 2021 року) у спільну сумісну власність було набуто наступне майно: автомобіль марки KIA, модель OPTIMA, 2014 року випуску, колір білий VIN код НОМЕР_3 , який був придбаний 24 квітня 2019 року і зареєстрований за позивачкою та який вона відчужила без його відома 10 грудня 2021 року (після ухвалення рішення про розірвання шлюбу). Відповідно до звіту про оцінку майна, здійсненого ТОВ «Оціночна компанія реал естет сіті» від 01 травня 2024 року, ринкова вартість автомобіля марки KIA, модель OPTIMA, 2014 року випуску, колір білий VIN код ТЗ- НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 станом на 01 травня 2024 року становить 438 737,00 грн. Враховуючи, що відповідачка відчужила автомобіль без його згоди, просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію вартості частини спірного транспортного засобу в розмірі виходячи з дійсної його вартості , на час розгляду справи, що становить 219 368,50 грн.

У відзиві на зустрічний позов наданий відповідачкою, остання заперечує проти позовних вимог позивача за зустрічним позовом, вказуючи про те, що станом на момент подання зустрічного позову вона не є власником автомобіля марки KIA OPTIMA, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , VIN код ТЗ- НОМЕР_1 . Дійсна вартість автомобіля та звіт про оцінку майна не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема , як йдеться у звіті (на сторінці 5) замовником надано « копію технічного паспорту на автомобіль», проте такого документу до звіту не додано. У звіті (на сторінці 6) вказано, що « об`єкт оцінки не має прихованих дефектів, які можуть вплинути на його вартість, за винятком зазначених у даному звіті.». Про те, це не відповідає фактичним обставинам справи: з липня 2023 року автомобіль знаходиться на СТО ( м. Київ, вул. Пухівська, буд. 6/1), у зв`язку з його поломкою. Автомобіль весь цей час знаходиться у частково розібраному та неробочому стані: знято коробку передач автомобіля та інші деталі (фото додається). Приблизна вартість відновлення автомобіля за оцінками СТО складає 150 000,00 грн. Вказані факти не зазначено у звіті, що суттєво впливає на реальну вартість автомобіля. У зв`язку з чим вона замовила новий звіт про оцінку майна, а також рецензування звіту про оцінку автомобіля наданого позивачем за зустрічним позовом.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечував у повному обсязі.

Представник відповідача за первісним позовом заперечував проти позовних вимог , просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Зустрічну позову ну заяву підтримав та просив її задовольнити.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим та підтвердженим.

Зі змісту ст.ст.15,16 Цивільного кодексу України вбачається можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача суб`єктивного права чи інтересу, порушення такого права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність наявному порушенню і відповідність законодавству) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого з означених елементів доказування для позивача зумовлює відмову у задоволені позову.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі прийшов до наступного.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 11 жовтня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 грудня 2021 року по справі № 367/446/21 шлюб розірвано.

Відповідно до копії додаткової угоди № 17 до договору № 4 про спільну діяльність у будівництві багатоповерхових житлових будинків від 17 червня 2016 року, укладеної 26 листопада 2016 року, з метою вкладення сторонами власних, залучених, майнових та інтелектуальних цінностей для будівництва багатоповерхових житлових будинків на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та ідентифікується за кадастровим номером: :01:066:0013, керуючись чинним законодавством України та пунктом 4.1 договору ; 4 про спільну діяльність у будівництві багатоповерхових житлових будинків, від 17 червня 2016 року, уклали дану додаткову угоду про наступне: Преамбулу договору № 4 про спільну діяльність у будівництві багатоповерхових житлових будинків, від 17 червня 2016 року, доповнити новим учасником спільної діяльності стороною -19, а саме: ОСОБА_4 . Вкладом сторони -19 є грошові кошти в національній валюті України (в гривнях), що становить суму у розмірі 518 075,00 грн. Часткою сторони -19 є відокремлене приміщення загальною плановою площею 60,95 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: двокімнатна квартира загальною плановою площею 60,95 кв.м., номер будинку -27, поїзд 5, номер поверху -1, номер квартири АДРЕСА_4 (том 1 а.с.20-22).

26 листопада 2016 року між ОСОБА_4 та ТОВ « ОРЛАН ІНВЕСТ ГРУП» укладено договір доручення № 17, згідно якого в порядку та на умовах визначених даним договором довіритель доручає, а повірений зобов`язується безоплатно від імені довірителя вчинити юридичні дії , визначені й п. 1.2 даного договору ( виконувати функції замовника та забудовника будівництва об`єкту, отримувати дозволи та погодження, необхідні для будівництва об`єкту та забудови земельної ділянки, здійснювати поточне керівництво спільною діяльністю, виконувати функції організатора будівельних робіт) ( том 1 а.с.24-27).

24 червня 2019 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір про відступлення прав вимоги № 17/1,згідно якого первісний кредитор передає належне йому право вимоги згідно з додатковою угодою № 17 від 26 листопада 2016 року до договору № 4 про спільну діяльність у будівництві багатоповерхових житлових будинків, від 17 червня 2016 року, а новий кредитор приймає належну йому частину права вимоги, що належить первісному кредитору за додатковою угодою до основного договору, а саме: ОСОБА_5 має право на частку у спільному майні, яка складається з відокремленого житлового приміщення: квартири АДРЕСА_5 ( том 1 а.с.28-34).

24 червня 2019 року між ОСОБА_5 та ТОВ « ОРЛАН ІНВЕСТ ГРУП» укладено договір доручення № 17/1, згідно якого в порядку та на умовах визначених даним договором довіритель доручає, а повірений зобов`язується безоплатно від імені довірителя вчинити юридичні дії , визначені й п. 1.2 даного договору ( виконувати функції замовника та забудовника будівництва об`єкту, отримувати дозволи та погодження, необхідні для будівництва об`єкту та забудови земельної ділянки, здійснювати поточне керівництво спільною діяльністю, виконувати функції організатора будівельних робіт) (том 1 а.с.35-38).

04 серпня 2022 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та ТОВ «ОРЛАН ІНВЕСТ ГРУП» уклали договір про відступлення прав вимоги № 17/1/1, згідно якого первісний кредитор передає належне йому право вимоги згідно з договором про відступлення прав вимоги № 17/1 від 24 червня 2019 року до договору № 4 про спільну діяльність у будівництві багатоповерхових житлових будинків, від 17 червня 2016 року, а саме: ОСОБА_6 має право на частку у спільному майні, яка складається з відокремленого житлового приміщення: квартири АДРЕСА_5 (том 1 а.с.39-42).

Рішенням 70 сесії VII скликання Ірпінської міської ради Київської області № 5580-70- VII від 25 липня 2019 року КП «Ірпіньжитлоінвестбуд» надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 1,5000 га (кадастровий номер :01:066:0013) на дві земельні ділянки площами 1, 1715 га та 0,3285 га для будівництва і обслуговуванні багатоквартирного житлового будинку в АДРЕСА_3 ( том 1 а.с.48).

Рішенням виконавчого комітету Ірпінського міської ради Бучанського району Київської області № 154/30 від 23 листопада 2021 року присвоєно новоствореному об`єкту нерухомого майна багатоквартирному житловому будинку загальною площею 7110,6 кв.м. ТОВ «ОРЛАН ІНВЕСТ ГРУП», що розташований на земельній ділянці площею 1,1715 га, кадастровий номер :01:066:0014, поштову адресу: АДРЕСА_6 (том 1 а.с.53-54).

08 серпня 2022 року ОСОБА_6 згідно акту приймання передачі нерухомого майна згідно договору про відступлення права вимоги № 17/1/1 від 04 серпня 2022 року до договору № 4 про спільну діяльність у будівництві багатоповерхових житлових будинків від 17 червня 2016 року прийняла для подальшого користування нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 (том 1 а.с.55-60), яку потім продала ОСОБА_7 ( том 1 а.с.61-63).

Із висновку про оцінку майна (наданого суду ОСОБА_4 ), автомобіля KIA OPTIMA, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , VIN код НОМЕР_3 , власником якого є ОСОБА_4 від 01 травня 2024 року вбачається, що ринкова вартість вказаного вище автомобіля станом на дату оцінки становить 438 737,00 грн ( том 1 а.с.173-189).

Із висновку експерта з транспортно товарознавчої експертизи щодо визначення вартості КТЗ № 26/08 від 28 серпня 2024 року (наданого суду ОСОБА_3 ) вбачається вартість автомобіля KIA OPTIMA, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , VIN код ТЗ- НОМЕР_1 , на дату оцінки з урахуванням технічного стану складає 253 673,80 грн ( том 2 а.с.15-27).

Згідно Рецензії всеукраїнської громадської організації « Союз експертів України» на звіт про оцінку об`єкт оцінки автомобіля KIA OPTIMA, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , замовником якого є ОСОБА_4 , дата оцінки 01.05.2024 року, виконавець оцінки ТОВ «Оціночна компанія реал Естейт Сіті» - звіт не відповідає вимогам нормативно правових актів з оцінки майна, є неякісним та (або) непрофесійним і не може бути використаний» ( том 2 а.с.106-114).

Спір між сторонами виник з приводу поділу майна, придбаного в період шлюбу.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду"»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Нормою ч. 7 ст. 57 СК передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За приписами ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує (зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц).

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У ході розгляду справи не встановлено наявність ані шлюбного договору, ані будь-яких інших договорів, які б встановлювали режим поділу спільного сумісного майна між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та обставини справи, беручи до уваги презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу, яка не спростована відповідачем, суд приходить до висновку, що майнові права на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 на підставі укладеної між ним та ТОВ «ОРЛАН ІНВЕСТ ГРУП», додаткової угоди № 17 до договору № 4 про спільну діяльність у будівництві багатоквартирних житлових будинків від 26 листопада 2016 року; автомобіль марки KIA, модель OPTIMA, 2014 року випуску, колір білий VIN код ТЗ- НОМЕР_1 , який був придбаний 24 квітня 2019 року і зареєстрований за позивачкою, є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягають поділу між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постанові від 13.12.2023 у справі № 501/484/22, постанові від 03.10.2018 року у справі № 127/7029/15-ц.

Вказане спільне майно подружжя було відчужене відповідачем ( як за первісним так і за зустрічним позовами) під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь третіх осіб. Вказані обставини ними не заперечувалися.

Факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц та від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20.

Разом з тим, як відповідачем за первісним позовом так і відповідачем за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами, що відчуження спільного майна подружжя було здійснено за згоди позивача (як за первісним так і за зустрічним позовами) на потреби сім`ї.

У той же час, позивачем (за первісним позовом) заперечується факт її обізнаності та надання згоди на продаж майнові права на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 на підставі укладеної між ним та ТОВ «ОРЛАН ІНВЕСТ ГРУП», додаткової угоди № 17 до договору № 4 про спільну діяльність у будівництві багатоквартирних житлових будинків від 26 листопада 2016 року.

Таким чином, при визначенні вартості квартири АДРЕСА_2 , яка була побудована на підставі укладеної між ним та ТОВ «ОРЛАН ІНВЕСТ ГРУП», додаткової угоди № 17 до договору № 4 про спільну діяльність у будівництві багатоквартирних житлових будинків від 26 листопада 2016 року, суд бере до уваги дійсну ринкову вартість квартири, яка зазначена у довідці про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна 2032526,78 грн (том 1 а.с.64-66), оскільки ОСОБА_4 своєчасно не було подано інші належні та допустимі докази вартості вказаного об`єкта нерухомості.

При визначені вартості спірного автомобіля KIA OPTIMA, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , VIN код ТЗ- НОМЕР_1 , суд бере до уваги висновок експерта з транспортно товарознавчої експертизи щодо визначення вартості КТЗ № 26/08 від 28 серпня 2024 року, згідно якого ринкова вартість КТЗ автомобіля KIA OPTIMA, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , VIN код ТЗ- НОМЕР_1 , на дату оцінки, з урахуванням технічного стану складає: 253 673,80 грн.

Суд критично ставиться до звіту про оцінку майна KIA OPTIMA, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , VIN код ТЗ- НОМЕР_1 від 01 травня 2024 року, оскільки вказаний звіт згідно рецензії Всеукраїнської громадської організації « Союз експертів України не відповідає вимогам нормативно правових актів з оцінки майна, є неякісним та (або) професійним і не може бути використаний.

За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог за первісним позовом, що є підставою для задоволення позовних вимог та часткового задоволення позовних вимог за зустрічним позовом.

Розподіл судових витрат здійснюється судом у відповідності до положень ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію 1/2 частини спільного майна подружжя: квартири загальною площею 60,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 1 016 263 (один мільйон шістнадцять тисяч двісті шістдесят три) гривні 39 копійок та судовий збір у розмірі 10 162 ( десять тисяч сто шістдесят дві) гривні 60 копійок.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 в порядку поділу майна подружжя, яким є автомобіль KIA OPTIMA, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , VIN код НОМЕР_3 , грошову компенсацію вартості 1/2 частини вказаного автомобіля у розмірі 126 836 (сто двадцять шість тисяч вісімсот тридцять шість) гривень 90 копійок та судовий збір у сумі 1268 (одна тисяча двісті шістдесят вісім) гривень 37 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_7 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_8 .

Суддя: М.П. Одарюк