Справа № 158/1295/24
Провадження № 2/0158/29/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 липня 2025 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді - Корецької В.В.
за участю секретаря - Процик Л.В.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Ківерцівська міська рада, про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, -
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , третя особа Ківерцівська міська рада, про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.
Зазначає, що його сусідка відповідач по справі є власником домоволодіння, шо знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та якою збудовано капітальну споруду хлів, дерев`яну вбиральню та огорожу.
Вказує, що частина вищевказаних споруд, що належать відповідачу частково розміщені на його земельній ділянці. Встановлення вказаних об`єктів відповідачем із ним не узгоджувалося, розміщення останніх перешкоджають йому здійсненню права власності земельною ділянкою та будинковолодінням в цілому, створюють ряд незручностей як йому так і членам його сім`ї.
Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 29.04.2024 року було відкрито провадження в даній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 24.06.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
15.07.2024 року від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Веремчука В.В. до суду подано додаткові пояснення у справі, відповідно до яких останній зазначив, що Ківерцівською міською радою, під час прийняття рішення №22/39 від 18.10.2017 року (про передачу земельної ділянки позивачу) не було враховано і взято до уваги, що позивачу передавалася у власність земельна ділянка, шо належить відповідачу, на якій вже були збудовані господарські споруди (хлів, вбиральня, огорожа). Тобто, ОСОБА_1 було передано у власність земельну ділянку за рахунок земельної ділянки ОСОБА_4 , чим порушено її право власності. Відтак, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому у їх задоволенні слід відмовити.
17.07.2024 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Крупінської Н.Л. до суду подано заперечення, відповідно до яких остання просила суд відхилити наведені у додаткових поясненнях доводи сторони відповідача.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 19.08.2024 року провадження у даній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі 158/1905/24 (провадження №2/0158/533/24) за позовом ОСОБА_4 до Ківерцівської міської ради Луцького району Волинської області, ГУ Держгеокадастру у Волинській області, Луцької РДА Волинської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації, скасування рішення про державну реєстрацію.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 10.01.2025 року поновлено провадження у даній справі.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 25.04.2025 року у даній справі призначено судову експертизу з питань землеустрою, на час проведення якої провадження у справі зупинено.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 09.06.2025 року поновлено провадження у даній справі.
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Крупінська Н.Л. у судовому засіданні, кожен зокрема, заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Веремчук В.В. у судовому засіданні заявлені вимоги не визнав, у їх задоволенні просив відмовити.
Представник третьої особи Ківерцівської міської ради у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, щодо вирішення спору поклався на розсуд суду.
Заслухавши пояснення учасників справи, кожного зокрема, всебічно проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.
Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.
Згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до статей 124-126 ЗК України, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність у зазначеної особи таких документів свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки.
Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.
Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проєкту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак, свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Саме такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові у справі № 6-1328цс15 від 02 грудня 2015 року, а також Верховним Судом у постановах у справі № 308/5988/17-ц від 18 лютого 2019 року, у справі № 202/3520/16-ц від 20 березня 2019 року.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Згідно з пунктами 1-3 частини другої статті 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані: утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію; дотримуватися правил благоустрою території населених пунктів; не порушувати права і законні інтереси інших суб`єктів благоустрою населених пунктів.
Відповідно до пункту «б» частини першої, другої статті 90 Земельного кодексу України власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Згідно з пунктами «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) (частини перша та друга статті 103 ЗК України).
Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Пунктом «б» частини 3 даної статті встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України).
З урахування змісту наведеної вище правової норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України, вимоги про знесення самочинного збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.
Відповідно до Постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі №296/1033/18 від 17.05.2021 року, збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.
Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.07.2018 року по справі 653/1096/16-ц, серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь - якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод.
Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.12.2020 року у справі No911/1659/19.
У постанові від 12 жовтня 2022 року у справі № 369/3261/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що за обставин справи, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема й самочинного, будівництва навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди. Власник вправі вимагати усунення із земельної ділянки усіх результатів діяльності (господарювання) відповідача на ній. Оцінка самочинності здійсненого будівництва не має правового значення для вирішення такого спору, оскільки будь - яке будівництво на чужій земельній ділянці, має розглядатися як таке, що вчинене без правомірних підстав для ведення такої діяльності.
Отже, відповідно до вимог цивільного закону незаконний набувач земельної ділянки не набуває права власності на збудовані ним за час незаконного володіння споруди і має право лише на належні йому будівельні матеріали та конструктивні елементи без набуття права власності на споруди, які їх складали.
За змістом норми ч. 4 ст. 376 ЦК України та роз`яснень, наведених в абз. 3 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов може бути пред`явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов`язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення.
Тобто, вимога про усунення перешкод користування земельною ділянкою може пред`являтися до суду разом із зобов`язанням знесення забудови користувачем або знесення самим власником за рахунок користувача з одночасним відшкодуванням витрат на таке знесення.
Суд також звертає увагу на те, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Згідно з частиною 2 статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.
Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.
Положеннями частин 1 та 3 статті 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 ЦПК України).
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 ЦПК України).
Суд звертає увагу на те, що за клопотанням представника відповідача у справі було призначено судову експертизу з питань землеустрою, однак в ході вирішення питання клопотання експерта, сторона відповідача відмовилася від вказаної експертизи.
Водночас за приписами частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Крім того, суд також не бере до уваги твердження представника відповідача про те, шо Ківерцівською міською радою, під час прийняття рішення №22/39 від 18.10.2017 року (про передачу земельної ділянки позивачу) не було враховано і взято до уваги, що позивачу передавалася у власність земельна ділянка, шо належить відповідачу, на якій вже були збудовані господарські споруди (хлів, вбиральня, огорожа), чим порушено її право власності, оскільки відповідач не був позбавлений можливості оскаржити вказане рішення органу місцевого самоврядування.
При цьому, як вбачається із матеріалів справи, позовна заява ОСОБА_4 до Ківерцівської міської ради Луцького району Волинської області, ГУ Держгеокадастру у Волинській області, Луцької РДА Волинської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації, скасування рішення про державну реєстрацію ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 10.12.2024 року залишена без розгляду та набрала законної сили 26.12.2024 року.
Отже, відповідач та його представник не надали належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надали належних доказів на підтвердження правомірності своїх дій.
На підставі вищезазначеного та керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -
у х в а л и в :
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Ківерцівська міська рада, про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою - задовольнити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Представник позивача адвокат Крупінська Наталія Леонідівна, адреса: м. Ківерці, вул. Лугова, 20, Луцького району Волинської області.

Відповідач ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Представник відповідача адвокат Веремчук Віктор Володимирович, адреса: м. Луцьк, вул. Стрілецька, 21А, Волинської області.

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька

Повний текст рішення суду виготовлено 25.07.2025 року.