Дата документу 24.06.2025 Справа № 317/2960/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 317/2960/24 Головуючий у І інстанції: Мінгазов Р.В.
Провадження № 22-ц/807/1199/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
Провадження № 22-ц/807/1199/25 -2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Гончар М.С.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вишнякова Дмитра Олександровича на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 09 квітня 2025 року та додаткове рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 29 квітня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року ТОВ «Цикл Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02.08.2006 було укладено кредитний договір №014/17-41/919-38 між ОСОБА_2 та АТ "Райффайзен Банк Аваль" (правонаступником якого за вказаним договором є ТОВ "ЦИКЛ ФІНАНС").

За умовами договору Банк надав позичальнику кредит за програмою кредитування "кредит під заставу нерухомості" в сумі 30000 доларів США строком на 120 місяців, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 12% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 02.08.2007 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки б/н, який було посвідчено Приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Карташовою Т.М., зареєстровано в реєстрі за № 4105 .

Згідно п.2.1. Договору іпотеки - цей договір забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що виникає з Кредитного договору №014/17-41/919-38 від 02.08.2006, за умовами якого ОСОБА_2 до 01.08.2016 повернути Іпотекодержателю кредит у розмірі - 30000,00 дол. США, сплатити нараховані відсотки річні за користування ним, згідно умов кредитного договору.

Відповідно до умов п.3.1. Договору іпотеки предметом іпотеки виступає нерухоме майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Нєлєпіною Н.О., 20.05.2006 за № 695.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 01.12.2016 (справа № 317/3434/15-ц) стягнуто зі ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/17-41/919-38 від 02.08.2006 в розмірі 220 642 грн.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 28.08.2023 (справа №317/3434/15-ц) змінено стягувача у вказаній цивільній справі з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС»

На виконанні у приватного виконавця Хохлова К.К. перебуває виконавче провадження № 60498368 по справі № 317/3434/15-ц, на теперішній час рішення суду не виконане, заборгованість у сумі 220 642,47 грн. не погашена.

В процесі виконання рішення суду відповідача ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, та рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 24.11.2022 (справа № 317/919/22) визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на означені обставини, ТОВ «Цикл Фінанс» просило суд у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором №014/17-41/919-38 від 02.08.2006 в сумі 220642,47 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 24.11.2022 (справа №317/919/22), шляхом продажу житлової квартири на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за цією, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Також товариство просило стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 09 квітня 2025 року позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором № 014/17-41/919-38 від 02 серпня 2006 року у сумі 220642,47 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на: частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 на праві власності відповідно до рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 24 листопада 2022 року у справі № 317/919/22, шляхом продажу частки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Додатковим рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 29 квітня 2025 рокустягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Цикл Фінанс» витрати зі сплати судового збору в розмірі 3309,64 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 гривень.

Не погоджуючись із вищезазначеними рішеннями суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вишнякова Д.О. подала апеляційні скарги, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне встановлення обставин справи, просить скасувати рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 09 квітня 2025 року та Запорізького районного суду Запорізької області від 29 квітня 2025 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу, прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову та витрат позивача на правову допомогу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач пропустив строк позовної давності, який має відраховуватись з дати набрання законної сили рішенням суду у справі 317/3434/15-ц, тобто з 13.12.2016. На думку скаржниці, оскільки матеріали справи не містять жодного розрахунку кредиторської заборгованості, необґрунтованою є ціна позову у справі.

ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вишнякова Д.О. вважає, що ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» не стало стороною кредитного договору, що є підставою для відмови у позові. Крім того, ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» не є юридичною особою, що здійснює банківську діяльність, а відтак не може вимагати повернення заборгованості за банківським кредитом. Оскільки ОСОБА_1 не була ні стороною кредитного договору, ні стороною договору іпотеки, вона є неналежним відповідачем у справі.

У своєму відзиві ТОВ «Цикл Фінанс» заперечує проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просить залишити її без задоволення, оскаржуване рішення та додаткове рішення залишити без змін.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Вишняков Д.О. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваних рішень та відмов і в задоволенні позову.

Представник ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» Кеню Д.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, наполягав на залишенні оскаржуваних рішень без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 09 квітня 2025 року слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу на додаткове рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 29 квітня 2025 року слід частково задовольнитиз огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За вимогами п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 09 квітня 2025 року відповідає.

Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 02.08.2006 було укладено кредитний договір №014/17-41/919-38 між ОСОБА_2 та АТ "Райффайзен Банк Аваль" (правонаступником якого за вказаним договором є ТОВ "ЦИКЛ ФІНАНС") (а.с. 6-8).

За умовами договору Банк надав позичальнику кредит за програмою кредитування "кредит під заставу нерухомості" в сумі 30000 доларів США строком на 120 місяців, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 12% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 02.08.2006 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки б/н, який було посвідчено Приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Карташовою Т.М., зареєстровано в реєстрі за № 4105 (а.с. 9-12).

Згідно з п.2.1. Договору іпотеки - цей договір забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що виникає з Кредитного договору №014/17-41/919-38 від 02.08.2006, за умовами якого ОСОБА_2 має до 01.08.2016 повернути Іпотекодержателю кредит у розмірі - 30000,00 дол. США, сплатити нараховані відсотки річні за користування ним, згідно умов кредитного договору.

Відповідно до умов п.3.1. Договору іпотеки предметом іпотеки виступає нерухоме майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Нєлєпіною Н.О., 20.05.2006 за № 695.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 01.12.2016 (справа № 317/3434/15-ц) стягнуто зі ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/17-41/919-38 від 02.08.2006 в розмірі 220642 грн.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 24.11.2022 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: АТ «Державний експортно-імпортний банк», ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ДП «СЕТАМ», приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Хохлов К.К., про поділ майна набутого під час шлюбу (справа №317/919/22). Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з житлового будинку літ. «А» житловою площею 54,5 кв.м., літньої кухні літ. «Л», парканів 3-8, душу літ. «Е», сараю літ. «З», вбиральні літ. «Ж», водогону №2, альтанки літ. «И», лазні літ. «К», гаражу літ. «М», навісу літ. «Н», замощення ІІ. (а.с. 60-66)

Згідно з договором про відступлення прав вимоги №114/2-60 від 28.04.2023, право вимоги за кредитним договором № 014/17-41/919-38 від 02.08.2006 (боржник ОСОБА_2 ) перейшло від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до АТ «Оксі Банк».(а.с.13-24)

Відповідно до договору про відступлення прав вимоги №114/2-60-1 від 28.04.2023, право вимоги за кредитним договором № 014/17-41/919-38 від 02.08.2006 (боржник ОСОБА_2 ) перейшло від АТ «Оксі Банк» до ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС». (а.с. 25-36)

Згідно з договорами про відступлення прав за договорами Іпотеки/Застави від 10.05.2023 між ТОВ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» та між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС», позивач набув права кредитора за договором Іпотеки від 02.08.2006 укладеного між ТОВ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 (а.с. 37-44).

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 28.08.2023 змінено стягувача у цивільній справі № 317/3434/15-ц з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС».

Позивач обґрунтовував своє звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки тим, що ОСОБА_2 не виконав зобов`язання за кредитним договором належним чином, оскільки допустив утворення заборгованості, що було встановлено рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 01.12.2016 (справа № 317/3434/15-ц) .

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (частини перша, друга статті 23 Закону України "Про іпотеку" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частинами першою, третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц (провадження № 14-32цс20) зазначено, що відповідно до вимог статті 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником. Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України у постановах від 24 грудня 2014 року (провадження № 6-201цс14), від 05 лютого 2014 року (провадження № 6-131цс13) та Вищий господарський суд України у своїй постанові від 09 лютого 2015 року (провадження № 54/315), з якими мав бути обізнаний і суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції. У даному випадку всі обов`язки іпотекодавця перейшли до Особи-1 у момент переходу до нього права власності на предмет іпотеки і при цьому не має значення, чи був він обізнаний з тим, що вказане майно обтяжене. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає також з підстав, установлених статтею 12 Закону України "Про іпотеку", а саме: у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю.

Оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором, за наведеними вище положеннями законодавства, не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки, та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

У справі, яка переглядається, відповідач заявила про застосування наслідків спливу позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах.

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори.

Виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», системного тлумачення статей 256, 261 ЦК України, суд доходить висновку, що початок перебігу позовної давності слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обидві обставини: і про порушення свого права, і про особу, яка його порушила. Ці обставини можуть стати відомі позивачу одночасно. Якщо ж ні, то початок перебігу позовної давності слід обчислювати від дня. коли позивач довідався або міг довідатися про другу з них, якою зазвичай є відомості про особу порушника. Що ж до першої обставини, то вона завжди є обов`язковою, адже без порушення права позивача в нього не виникає і права на позов з метою його судового захисту. Наявність у позивача відомостей лише про одну з цих обставин, як правило, це обізнаність про сам факт порушення його права, не призводить до початку перебігу позовної давності».

Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення в особи права на позов та можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, видається цілком правильним висновок про те, що критерії, визначені статтею 261 ЦК України, мають застосовуватись кумулятивно, а строк позовної давності повинен обраховуватись з моменту, який настав пізніше, адже саме тоді в особи фактично виникає право подати позов.

Таким чином право на захист порушеного права шляхом подання позову до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки виникло у ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» після набрання законної сили рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 24 листопада 2022 року у справі № 317/919/22, яким було визнано за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість ціни позову колегія суддів не приймає, оскільки розмір заборгованості було встановлено рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року у справі № 317/3434/15-ц.

За умовами Договору відступлення права вимоги № 114/2-60 від 28 квітня 2023 року, укладеного між АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» та АТ «ОКСІ БАНК» та Договору відступлення права вимоги № 114/2-60-1 від 28 квітня 2023 року, укладеного між АТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС», зокрема, пунктом 2.3. визначено, що внаслідок передачі (відступлення) портфеля заборгованості за цим Договором, Новий кредитор заміняє первісного кредитора у кредитних договорах та договорах забезпечення, що входять до портфеля заборгованості і відповідно вказані Реєстри Боржників, та набуває права грошових вимог Первісного кредитора, включаючи право вимагати від Боржника та Поручителів, правонаступників Боржника, спадкоємців Боржника, або інших осіб, до яких в порядку, визначеному чинним законодавством України, перейшли відповідні обов`язки Боржника або які зобов`язані виконувати обов`язки Боржника за Кредитним договором та/або Договорами забезпечення з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань за Кредитними договорами та Договорами забезпечення.

Статтею 512 ЦК Українипередбачено, що однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 514 ЦК України,до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлене Договором або законом.

Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг при визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання, тобто, у зв`язку з заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

При відступленні прав вимоги зобов`язання не припиняється, не змінюється - залишається одним і тим самим; відбувається тільки заміна особи на стороні кредитодавця. Відповідна заміна відбувається і в іпотечному договорі - новий кредитодавець стає іпотекодержателем.

Таким чином, що до ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» перейшли всі права первісного кредитора та іпотекодержателя АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК», а отже товариство має право звертатися до суду за захистом порушених прав у зв`язку з неналежним виконанням умов Кредитного договору № 014/17-41/919-38 від 02 серпня 2006 року, право вимоги за яким перейшло до нього в рамках Договору відступлення права вимоги № 114/2-60-1.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» надавало Виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, де чітко зазначаються види економічної діяльності товариства; копію свідоцтва про реєстрацію фінансової установи та копію витягу з Державного реєстру фінансових установ про видачу ліцензії для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, зокрема з надання послуг з факторингу.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що товариство не має ліцензії є неспроможними.

Крім того, внаслідок відступлення права вимоги відбулася лише заміна кредитора вже у існуючому зобов`язанні за Кредитним договором, а обсяг прав та обов`язків боржника залишився в тому самому обсязі, який вони мали перед первісним кредитором. Зазначене свідчить про відсутність порушення прав та інтересів відповідача у процесі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. З ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). При цьому договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються (п. 49 Постанови ВП ВС від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18), а правова природа відповідного договору незалежно від його назви визначається, виходячи зі змісту прав та обов`язків сторін договору (п. 9.5 Постанови ВП ВС від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20).

Зокрема, у постанові ВП ВС від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 зазначене розмежування здійснено за такими критеріями: щодо мети укладення правочинів (п. 59 Постанови) Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

Щодо суб`єктного складу правочинів (п.п. 51-55 Постанови).Учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнт, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України); фактор, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ч. З ст. 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором, що вбачається із ч. 1 ст. 1077 ЦК України, ст. 350 ГК України, ч. 5 ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки:

1)предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні;

2)таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо);

3)відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним;

4)форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання;

наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Договір факторингу має такі ознаки:

1)предметом є надання фінансової послуги за плату;

2)мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги;

3)зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим;

4)такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги;

5)укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови.

Отже, якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (наданні грошових коштів за плату) попередньому кредитору, такий договір відступлення права вимоги не вважається договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому.

Велика Палата Верховного Суду вже зазначала про те, що суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (пункти 51-52)).

ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» не набуло права здійснювати фінансові операції відносно ОСОБА_2 як боржника, оскільки за умовами договору відступлення у нього виникло тільки право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором та за договором іпотеки.

Отже, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу. Цей договір містить ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги) і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у справі також не заслуговують на увагу.

Згідно з роз`ясненнями Верховного Суд України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу).

Таким чином, у результаті придбання подружжям майна в кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір.

Згідно з ч. 3 ст. 61 СК, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини. Також ст. 70 СК передбачено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, внаслідок поділу майна подружжя, один з подружжя отримує не тільки половину майна, а й половину боргових зобов`язань, що повністю кореспондується зі ст. 23 ЗУ «Про іпотеку», в якій зазначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, що ОСОБА_1 виступає іпотекодавцем та відповідає перед кредитором як і основний боржник, адже кредитний договір був укладений одним із подружжя, що створює обов`язки для другого з подружжя, а також у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, вони фактично дублюють доводи первісної скарги, яким суд надав належну оцінку, перевіривши обставини справи належним чином.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вишнякова Д.О. на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 09 квітня 2025 року слід залишити без задоволення, вказане рішення залишити без змін.

Однак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги на додаткове рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 29 квітня 2025 року частково заслуговують на увагу з огляду на таке.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі та повністю задовольняючи заяву представника позивача про стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що такі витрати є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, а їх розмір співмірний та пропорційний.

В цілому колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для відшкодування витрат, яких позивач зазнав під час розгляду справи в суді першої інстанції, проте не погоджується з розміром такого відшкодування, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

То ж домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, можна дійти висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту за явлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 27 липня 2022 року у справі № 686/28627/18, провадження № 61-3410св20, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19, провадження № 61-14735св20 та ін.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (рішення від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", заява №71660/11, пункт 95).

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.

Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).

У справі "Бєлоусов проти України" (заява №4494/07, пункти 115-116) Суд зазначив, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, п. Бущенко представляв заявника протягом провадження у Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром "фактично понесеними" (див. вищезазначене рішення у справі "Савін проти України", заява №34725/08, пункт 97); Суд зазначає, що вже постановляв у деяких справах, що суми відшкодування судових та інших витрат можуть бути сплачені безпосередньо на рахунки представників заявників (див., наприклад, рішення у справах "Тогджу проти Туреччини", заява №27601/95, пункт 158; "Начова та інші проти Болгарії" [ВП], заяви №43577/98 і №43579/98, пункт 175; "Імакаєва проти Росії", заява №7615/02; "Карабуля проти Румунії", заява №45661/99, пункт 180).

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).

Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, та виходячи із засад розумності та справедливості вважає, що заявлені представником відповідача суми є надмірними та не співмірними зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, яких позивач зазнав під час розгляду справи в суді першої інстанції, необхідно зменшити.

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку про необхідність зменшення суми, визначеної позивачем з 10000 грн до 5000 грн, оскільки докази фактично понесених витрат саме в такому розмірі не є неминучими і співмірними, отже, відсутні підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді першої інстанції саме у визначеному позивачем розмірі. При цьому колегія суддів вважає, що стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн забезпечуватиме баланс рівноваги між інтересами сторін у справі, відповідатиме принципу розумності та співмірності, визначеного як одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.

За таких обставин, оскільки доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України апеляційний суд вважає за необхідне змінити додаткове рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 29 квітня 2025 року, зменшивши розмір витрат на правничу допомогу, належних до стягнення зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Цикл Фінанс», до 5000 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вишнякова Дмитра Олександровича на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 09 квітня 2025 року залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 09 квітня 2025 року в цій справі залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вишнякова Дмитра Олександровича на додаткове рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 29 квітня 2025 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 29 квітня 2025 року у цій справі в частині розміру стягнення витрат на правничу допомогу змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» витрати на професійну правничу допомогу, яких воно зазнало під час розгляду справи в суді першої інстанції, в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.»

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04 липня 2025 року.

Головуючий:

Судді: