ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2024 року в цивільній справі номер 199/10636/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Акціонерне товариство «Кредобанк», про поділ спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_2 з позовом ОСОБА_1 , третя особа - Акціонерне товариство «Кредобанк», про поділ спільного сумісного майна подружжя, з урахуванням уточненої позовної заяви обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що сторони з 18 квітня 2015 року перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 20 вересня 2023 року. В період перебування у шлюбі сторони набули, зокрема за кредитні кошти, у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 , а також автомобіль «Mazda 6» VIN код НОМЕР_1 , який використовувався відповідачем. Все вказане майно було зареєстроване на праві власності за відповідачем одноособово. Позивачка в період перебування у шлюбі з відповідачем працювала, мала власний високий та стабільний заробіток, що вказує на спільність майна подружжя, однак між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спірного майна, тому вона звернулась до суду із даним позовом.

Позивачка, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Mazda 6» VIN код НОМЕР_1 спільною сумісною власністю сторін, визнати за кожною із сторін право власності на частину спірної квартири, визнати за позивачкою право власності на частину автомобіля, виділити відповідачу у власність спірний автомобіль, припинити право власності позивачки на цей автомобіль, стягнути з відповідача на користь позивачки половину вартості автомобіля в розмірі 316800,00 гривень.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Акціонерне товариство «Кредобанк», про поділ спільного сумісного майна подружжя, - задоволено частково.

У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним на частину квартири АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності сторін на вказане нерухоме майно.

У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі половини вартості автомобіля «Mazda 6» VIN код НОМЕР_1 2016 року випуску, а саме 316800,00 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 12992,51 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000,00 гривень, а всього 21992,51 гривень.

Із вказаним рішенням в частині визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності за кожним по частини квартири АДРЕСА_1 та припинення права спільної сумісної власності сторін на вказане нерухоме майно, не погодився відповідач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2024 року у цивільній справі №199/10636/23 та ухвалити нове рішення, яким припинити право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 193200,00 грн.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині прийнято із порушенням вимог матеріального та процесуального права, судом допущено неповне з`ясування обставин справи.

При ухвалені рішення, не було прийнято до уваги та не надано оцінку показам свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які зазначали, що саме вони надавали кошти в сумі 11000,00 доларів США для першого внеску за квартиру (в договорі купівлі-продажу зазначено перший внесок в сумі 247700,00 грн.).

За час перебування сторін в фактичному шлюбі, кредит погашався лише 19 місяців, а сума сплачених коштів становила 138700,00 грн. З часу припинення фактичних шлюбних відносин, тобто з листопада 2022 року, відповідач самостійно погашав кредит за рахунок власних коштів, сума сплачених коштів становить 182500,00 грн, та продовжує його погашати.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині поділу квартири, не врахував загальну вартість спірної квартири (відповідно до договору купівлі-продажу становить 1128700,00 грн), суму коштів, які були сплачені сторонами під час перебування в шлюбі, яка є не співрозмірною з сумою, яку відповідач сплатив особисто, та залишок боргових зобов`язань за кредитним договором в сумі 803833,52 грн.

Від ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Омелян О.О., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивачка просила рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2024 року у справі №199/10636/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, стягнути з ОСОБА_1 вартість послуг професійної правничої допомоги в розмірі 15000,00 гривень.

Відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, зустрічного позову не заявлялось.

Також не відповідає дійсності твердження відповідача щодо дати розірвання шлюбу, так згідно з рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області по справі №188/1347/23 шлюб між сторонами було розірвано 20.09.2023 року.

Зазначає, що позивачкою понесено витрати, пов`язані з одержанням правової допомоги адвоката, які становлять 15000,00 грн, що підтверджується договором про надання правової допомоги від 12.03.2025 року.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Ткачук В.А. в режимі відеоконференції доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та припинити право спільної сумісної власності на спірну квартиру.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Шустров Є.Ф. апеляційну скаргу не визнали, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності за кожним на частину квартири АДРЕСА_1 та припинення права спільної сумісної власності сторін на вказане нерухоме майно, апеляційний суд переглядатиме рішення саме в цій частині.

Заслухавши суддю - доповідача, сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 18 квітня 2015 року по 20 жовтня 2023 року (а.с. 69, 70-71).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 08 квітня 2021 року, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. 08 квітня 2021 року за реєстровим №2029, було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 16-18, том 1).

Спірна квартира придбана за кредитні кошти, отримані на підставі кредитного договору №ipo22180 від 08 квітня 2021 року, укладеного між АТ «Кредобанк», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником. Крім того, спірна квартира є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки №047/2021-1 від 08 квітня 2021 року, укладеного між АТ «Кредобанк», як іпотекодержателем, та відповідачем, як іпотекодавцем, з метою забезпечення виконання позичальником/іпотекодавцем своїх кредитних зобов`язань за згаданим кредитним договором. При цьому, як слідує зі змісту кредитного договору (текст згоди в кінці договору після реквізитів сторін) та договору іпотеки (п. 2.1.4), позивачка, як дружина відповідача, надала свою письмову згоду як на укладення означеного кредитного договору, так і на передачу в іпотеку спірної квартири. Згідно з п. 2.1.4 договору іпотеки сторони такого договору (іпотекодержатель та іпотекодавець (відповідач) зазначили, що спірна квартира знаходиться у спільній сумісній власності сторін даної справи, як подружжя) (а.с. 95-107, 121-125зв, том 1).

На даний час кредит не погашено, що вбачається зі змісту пояснень третьої особи у справі - АТ «Кредобанк», та не заперечувалось сторонами.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості саме в певному обсязі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2024 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей

індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі №554/8023/15-ц зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Відповідно до положень статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини, які виникають із іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.

Водночас положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу, поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 06 липня 2022 року у справі №2-5015/10.

Норми ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачають, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 18 квітня 2015 року по 20 жовтня 2023 року.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 08 квітня 2021 року, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. 08 квітня 2021 року за реєстровим №2029, зареєстровано право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 .

Спірна квартира придбана за кредитні кошти, отримані на підставі кредитного договору №ipo22180 від 08 квітня 2021 року, укладеного між АТ «Кредобанк», як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником. Крім того, спірна квартира є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки №047/2021-1 від 08 квітня 2021 року, укладеного між АТ «Кредобанк», як іпотекодержателем, та відповідачем, як іпотекодавцем, з метою забезпечення виконання позичальником/іпотекодавцем своїх кредитних зобов`язань за згаданим кредитним договором. При цьому, як слідує зі змісту кредитного договору (текст згоди в кінці договору після реквізитів сторін) та договору іпотеки (п. 2.1.4), позивач, як дружина відповідача, надала свою письмову згоду як на укладення означеного кредитного договору, так і на передачу в іпотеку спірної квартири. Більш того, згідно з п. 2.1.4 договору іпотеки сторони такого договору (іпотекодержатель та іпотекодавець (відповідач) зазначили, що спірна квартира знаходиться у спільній сумісній власності сторін справи, як подружжя).

На даний час кредит не погашено, що вбачається зі змісту пояснень третьої особи у справі - АТ «Кредобанк», та не заперечувалось сторонами.

З огляду на встановлену законом презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не зважаючи на те, за ким з них зареєстроване права власності на нього, спірна квартира є спільним майном сторін та належить їм на праві спільної сумісної власності.

За таких обставин, виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині поділу квартири АДРЕСА_1 шляхом визначення ідеальних часток сторін у праві спільної часткової власності на означене нерухоме майно, оскільки вказане майно було придбано сторонами у шлюбі, а доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування пояснень свідків, апеляційний суд відхиляє, оскільки ними не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх пояснень.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судове рішення складено 28 липня 2025 року.

Судді: