КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/2601/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.

за участю секретаря Торгонської В.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

31.03.2025 року ОСОБА_2 , в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , через свого представника адвоката Петренко Наталію Олегівну, звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, в якій просить визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,4 кв.м. в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , з них - в порядку трансмісії після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та - після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дідусь позивача.

Спадкову справу №691/2022 зареєстровано державним нотаріусом Барановою О.В. Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі за заявою іншого спадкоємця відповідача по справі ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що за життя спадкодавець склав заповіт, зареєстрований 19.11.2020 року Київською державною нотаріальною конторою за №66782940 на все належне майно, відповідно до якого заповів частку майна дружині ОСОБА_1 , частку майна онуку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , частку майна племінниці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса у встановлений строк з дня смерті особи та відмовилася від своєї частки на користь свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також зазначає, що матеріали спадкової справи №691/2022, містять свідоцтво про право власності на житло, видане Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів 16.12.1997 року за № 1985-61, з якого вбачається, що квартира АДРЕСА_2 належала на праві приватної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (його сину) в рівних частках кожному.

Після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі заяви ОСОБА_4 , батька померлого, Третьою Одеською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа №844/2014, в якій свідоцтво про право власності на спадщину за законом останній за життя не отримав.

Позивач зазначає, що після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно квартира за адресою: АДРЕСА_1 :

якої належала його синові ОСОБА_5 та у спадщину після смерті якого ОСОБА_4 вступив, подавши відповідну заяву, тому позивач має право отримати право власності на цієї частини та частини отримала відповідачка, по кожному на підставі ст. 1276 ЦК України;

частина якої належала йому ОСОБА_4 та з урахуванням відмови ОСОБА_2 від заповіданої їй частини на користь неповнолітнього сина по частині ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Таким чином, в порядку спадкування квартири ОСОБА_3 має право на спадок в частині майна, проте отримати його в нотаріальному порядку не може, в зв`язку з не оформленням померлим права на спадщину після смерті сина.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренко В.С.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.04.2025 року було позовну заяву ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування залишено без руху, надано строк на усунення недоліків позовної заяви.

03.04.2025 року від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.04.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. Витребувано у Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі належним чином посвідчені копії спадкової справи №691/2022, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 та спадкової справи №844/2014, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 .

В підготовчому засіданні 18.06.2025 року судом протокольною ухвалою було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання 02.07.2025 року позивач та представник позивача не зявилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, проте 19.06.2025 року представник позивача надіслала заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

В судовому засіданні 02.07.2025 року відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні відповідно до ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , про що 12.05.2022 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено актовий запис №5302, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

За життя, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив особисте розпорядження своїм майном шляхом складення заповіту від 17.02.2017 року, який посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Лєсогоровим Д.О., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №3-104.

Згідно з вказаним вище заповітом, ОСОБА_4 заповів все належне йому майно, з чого б воно не складалось, та де б воно не знаходилось і взагалі, все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті, заповів своїй дружині ОСОБА_1 .

19.11.2019 року ОСОБА_4 склав заповіт в новій редакції, який посвідчено державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Барановою О.В., зареєстрований в реєстрі за №2-467, 2-468, у відповідності до якого ОСОБА_4 змінив своє розпорядження та заповів: грошовий вклад, який зберігається в АТ «Державний ощадний банк України» громадянці ОСОБА_2 , а усе інше належне йому майно, з чого б воно не складалось, та де б воно не знаходилось і взагалі, все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті, заповів: ОСОБА_1 , з правом розміру частки; ОСОБА_3 , у розмірі частки; ОСОБА_2 , у розмірі частки.

Станом на час смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , вказаний заповіт є чинним та діючим, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за №69634459 від 02.08.2022 року.

Судом встановлено, що до майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса 02.08.2022 року заведено спадкову справу №691/2022.

У відповідності до матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що 02.08.2022 року до державного нотаріуса звернулась ОСОБА_1 з заявою про прийняття спадщини за заповітом до майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

03.10.2022 року до державного нотаріуса в межах даної спадкової справи також звернулась ОСОБА_2 , яка висловила волевиявлення на відмову від прийняття спадщини за заповітом до майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь іншого спадкоємця за заповітом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

25.03.2025 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Барановою О.В. в рамках спадкової справи №691/2022 винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку квартири, з посиланням на те, що на підставі наданого свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів 16.12.1997 за № 1985-61, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала на підставі приватної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках кожному. Після смерті ОСОБА_5 , на підставі заяви ОСОБА_4 , батька померлого, Третьою Одеською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа №844/2014, в якій свідоцтво про право власності на спадщину за законом останній за життя не отримав.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України).

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. (ч.1 ст.1235 ЦК України).

Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. (ч.2 ст.1235 ЦК України).

У відповідності до положень статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника.

Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун.

Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Статтею 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини відказоодержувач не відмовився від заповідального відказу, вважається, що він його прийняв (стаття 1271 ЦК України).

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст. 1272 ЦК України).

Спадкування до майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , здійснюється за заповітом, приймаючи чинний станом на час його смерті заповіт складений ним, в редакції від 19.11.2019 року, спадкоємцями за яким до усього майна, крім грошового вкладу в АТ «Ощадбанк», є: ОСОБА_1 , з правом розміру частки; ОСОБА_3 , у розмірі частки; ОСОБА_2 , у розмірі частки.

При цьому, 03.10.2022 року до державного нотаріуса звернулась ОСОБА_2 , яка висловила волевиявлення на відмову від прийняття спадщини за заповітом до майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь іншого спадкоємця за заповітом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є спадкоємцем до майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 та має право на частку спадкового майна.

Крім того, судом встановлено, що 07.11.2023 року відповідачка по справі зверталась до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про права на спадщину за заповітом до майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

07.11.2023 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Барановою О.В. в рамках спадкової справи №691/2022 було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку спірної квартири, з посиланням на те, що на підставі наданого свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів 16.12.1997 за № 1985-61, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала на підставі приватної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках кожному. Після смерті ОСОБА_5 , на підставі заяви ОСОБА_4 , батька померлого, Третьою Одеською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа №844/2014, в якій свідоцтво про право власності на спадщину за законом останній за життя не отримав.

За вказаних вище підстав ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси (суддя Калініченко Л.В.) від 03.02.2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом було задоволено. Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом до майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, вказаним вище рішенням було досліджено та встановлений факт належного прийняття ОСОБА_4 спадщини в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , який внаслідок власної бездіяльності не отримав свідоцтва про право на спадщину за законом та не зареєстрував своє право власності на спадкове майно після смерті спадкодавця.

Суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 набув підстави права власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_5 .

Також вказаним рішенням суд дійшов висновку, що до спадкового майна після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі: частки на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.12.1997 року за № 1985-61 та частка за наслідком прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Суд звертає увагу учасників справи, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Крім того, преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (Правова позиція ВС у складі КГС, постанова від 18 березня 2021 року, справа № 902/608/19).

Отже вказані обставини, які були встановлені Київським районним судом м. Одеси у рішенні від 03.02.2025 року, не потребують повторного встановлення і дослідження.

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як спадкоємець за заповітом до майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , набув право на набуття у власність в порядку спадкування за заповітом до майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , нерухоме майно частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом враховується, що статтею 328 ЦК передбачено, що право власності набувається на підставах, що і заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності і встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Таким чином, відповідно до вимог статті 328 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності.

Відповідно до ст.392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

До способів захисту цивільних прав у відповідності до положень статті 16 ЦК України належить визнання права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23.01.2013 у справі №6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку.

Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, до це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним Документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Приймаючи вищевикладене, враховуючи не отримання спадкодавцем за життя свідоцтва про право на спадщину за законом на частину нерухомого майна, і в подальшому відсутньої реєстрації права власності на частку цього майна, судом встановлено, що наразі позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права в порядку спадкування за заповітом до відповідного майна, що становить спадщину після смерті ОСОБА_4 , що свідчить про порушення спадкових прав позивача, а обраний позивачем спосіб захисту, враховуючи відмову державного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, є належним та ефективним.

Суд зазначає, що частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 76 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи викладене, досліджуючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і доведеними на підставі наявних в матеріалах справи доказів, які є належними, допустимими, достовірними та достатніми.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованою Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

Ухвалюючи рішення суду по справі судом враховується, що відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Приймаючи вищевикладене в цілому, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, оскільки позивач, як спадкоємець за заповітом до частини майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактично здійснив дії щодо прийняття спадщини, однак не може отримати свідоцтво про право на спадщину з причин незалежних від нього, приймаючи належним чином обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, суд вважає що, за наслідком обґрунтованості заявлених вимог, порушенні права позивача підлягають захисту, а позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання згідно положень статті 141 ЦПК України цих витрат на відповідача.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,4 кв.м. в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , з них - в порядку трансмісії після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та - після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 11.07.2025 року.

Суддя В. С. Петренко