Провадження № 22-ц/812/1230/25 Головуючий суду першої інстанції Кузьменко В.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2025 року м. Миколаїв Справа № 487/1879/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі представниці позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представниці відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_3 , на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2025 року, постановлену під головуванням судді Кузьменка В.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про забезпечення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Радсадівської сільської ради Миколаївського району про визнання незаконним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

26 березня 2025 року ОСОБА_1 в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_6 , ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Радсадівської сільської ради Миколаївського району про визнання незаконним та скасування рішення.

В позовній заяві просили суд визнати незаконними та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 .

Разом з позовною заявою позивачі звернулись до суду з заявою про забезпечення позову.

Заява обґрунтована тим, що між позивачами та відповідачем укладено договір іпотеки з метою забезпечення виконання основного зобов`язання за договором позики.

Предметом іпотеки є: квартира АДРЕСА_1 .

У березні 2024 року відповідач здійснив дії та провів у державного реєстратора Смоляр Л.П., Радсадівська сільська рада Миколаївського району, Миколаївська область, державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про що повідомив позивача ОСОБА_1 у березні 2025 року, повідомив про необхідність її виселення з квартири.

Заявлені позовні вимоги хоч і є вимогами немайнового характеру, проте стосуються майнових прав позивачів. По суті позивачів позбавлено права власності на майно шляхом прийняття незаконних рішень про державну реєстрацію цих прав за іншою особою. І у випадку прийняття судом рішення про скасування державної реєстрації майна за іншою особою відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існували до відповідної державне реєстрації.

Крім того, спірна квартира є єдиним житлом позивачки ОСОБА_1 ..

Посилаючись на викладене позивачі просили суд накласти арешт на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101. Заборонити вимагати та проводити виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2025 року заяву задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Заборонити вимагати та проводити виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Ухвала суду мотивована тим, що враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову, суд приходить до висновку про обґрунтованість наведених у ній доводів, оскільки вбачаються достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду, а відтак заява позивача про забезпечення позову підлягає задоволенню у повному обсязі.

Станом на час розгляду судом заяви про забезпечення позову у суду відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з частиною 3 статті 154 ЦПК України.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_4 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив її скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуваною ухвалою суд фактично обмежив право розпорядження майном законного власника ОСОБА_4 .

Наявні ознаки зловживання правом з боку позивачки.

Виклад обставин в заяві про забезпечення позову є неповним та завідомо оманливим.

Позивачки достименно знали про існування заборгованості, в тому числі її розмір, вимоги відповідача про повернення боргу отримували та надали згоду на переоформлення у власність ОСОБА_7 спірної квартири.

Вказане свідчить про зловживання процесуальними правами під час подачі заяви про забезпечення позову, та введення суду в оману через ненадання достовірної та повної інформації разом з заявою про забезпечення позову. В той час як дії відповідача є правомірними.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_2 , подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначала, що з викладеним в апеляційній скарзі не погоджується та просить в її задоволенні відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає повною мірою.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що між сторонами дійсно виник спір з приводу реєстрації прав власності на нерухоме майно, а саме, на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, яка була передана позивачами 07 квітня 2021 року в іпотеку в забезпечення зобов`язань за договором позики від 07 квітня 2021 року, укладеного між сторонами.

Право власності на іпотечну квартиру було зареєстровано відповідачем ОСОБА_4 , як іпотекодержателем, в позасудовому порядку 06 березня 2024 року.

Позивачки з такими діями ОСОБА_4 не погоджуються, наполягаючи на тому, що зобов`язання за договором позики від 07 квітня 2021 року, виконані.

Згідно з частиною 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та заборона іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору. Відповідно до частини 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17.

Суд першої інстанції встановив, що між сторонами існує спір щодо квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, на момент звернення позивачок до суду право власності на цю нерухомість належить ОСОБА_4 , а вимоги позивачок зводяться до скасування право власності останнього на це іпотечне майно, оскільки у позивачок на час такої реєстрації були відсутні боргові зобов`язання, що були забезпечені цим майном.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом арешту спірного майна, може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, забезпечити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачок.

Колегією суддів враховано, що після набуття права власності на зазначене житло, існує реальна можливість у відповідача розпорядитися цією нерухомістю.

Отже, позивачки обґрунтовано вважали, що під час розгляду справи без вжиття засобів забезпечення позову шляхом арешту квартири, відповідач як власник, у будь-який час може безперешкодно розпорядитися спірною квартирою на власний розсуд до вирішення спору по суті, про це свідчить факт попередження позивачок про їх виселення. Ці обставини можуть ускладнити виконання ймовірного судового рішення та необхідність залучення до участі інших осіб, до яких може перейшло право власності або користування спірною нерухомістю.

З огляду на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання судового рішення за даним позовом в майбутньому у разі відчуження спірної квартири, колегія суддів апеляційного суду погоджується із заходом забезпечення позову, обраного судом першої інстанції у вигляді арешту квартири.

Обрання у такий спосіб забезпечення позову у достатній мірі унеможливить зміну власників спірного нерухомого майна та перереєстрацію прав власності до моменту закінчення розгляду справи. А це у свою чергу у повній мірі буде відповідати меті забезпечення позову, гарантуванню виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

При цьому співвідносячи негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати у результаті невжиття цих заходів, а також ураховуючи, що предметом спору є право власності на нерухоме майно, вжиття зазначених заходів забезпечення позову, є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Водночас обраний захід забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, як зазначає в апеляційній скарзі останній, оскільки спірне майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним та вчиняти дії щодо його перереєстрації. Обрані заходи забезпечення позову не впливають на матеріальний стан відповідача, як власника майна, та не призводять до понесення додаткових витрат унаслідок їх застосування, доказів завдання відповідачам збитків унаслідок накладення вжиття таких заходів щодо спірного нерухомого майна не надано. За такого, доводи апеляційної скарги про обмеження прав ОСОБА_4 внаслідок застосування судом заходів забезпечення позову є безпідставними.

Аргументи скарги про те, що позивачка ОСОБА_1 , подавши заяву про забезпечення позову зловживає своїми процесуальними правами з огляду на те, що позивачки достеменно знали про існування заборгованості, в тому числі її розмір, вимоги відповідача про повернення боргу отримували та надали згоду на переоформлення у власність ОСОБА_7 спірної квартири, є неприйнятними, оскільки зазначені обставини підлягають встановленню судом першої інстанції при розгляді справи по суті спору.

Не може бути взято до уваги й ті обставини, що позивачками в своєму позові не заявлено майнові вимоги щодо спірної квартири, з огляду на те, що закон не містить застережень щодо неможливості застосування такого способу забезпечення позову, як арешт, до позовів немайнового характеру. Тобто, такий спосіб забезпечення як арешт з урахуванням конкретних обставин по справі може застосовуватися для забезпечення позовів як майнового, так і не майнового характеру у випадках, якщо потрібно обмежити право особи вчиняти певні фактичні чи юридичні дії, що стосуються нерухомого майна, з приводу якого заявлено позов.

Щодо застосування заходів забезпечення позову шляхом заборони вимагати та проводити виселення позивачки ОСОБА_1 , то колегія суддів вважає, що такий засіб забезпечення позову в цій справі не відповідає меті забезпечення позову у справі, що розглядається судом, такий спосіб не є тим заходом щодо охорони матеріально-правових інтересів позивачок від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачкам реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на їх користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. За такого, колегія суддів, дійшла висновку, що оскаржувана ухвала в цій частині підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про відмову в забезпеченні позову шляхом заборони вимагати та проводити виселення позивачки ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 .

З огляду на зазначене доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції в частині забезпечення позову шляхом заборони вимагати та проводити виселення позивачки ОСОБА_1 , не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали в цій частині, тому оскаржувана ухвала в частині заборони вимагати та проводити виселення позивачки ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову таким шляхом. В іншій частині оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.

Судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подачу апеляційної скарги підлягають розподілу при вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

Керуючись статтями 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2025 року в частині забезпечення позову шляхом заборони вимагати та проводити виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони вимагати та проводити виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 відмовити.

В іншій частині оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному поряду до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 09 липня 2025 року.