Справа № 149/140/24
Провадження № 22-ц/801/1229/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
15 липня 2025 рокуСправа № 149/140/24м. Вінниця
судді Вінницького апеляційного суду Панасюка О. С. стосовно постанови Вінницького апеляційного суду від 15 липня 2025 року у цивільній справі за позовом керівника Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області, який діє в інтересах держави в особі позивача Хмільницької міської територіальної громади Хмільницького району до ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС АГРО ІМПЕРІЯ», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки
Відповідно до частин 2 та 3 статті 35 ЦПК України при ухваленні рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання рішення чи ухвали. Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
Вважаю за необхідне скористатись вказаною нормою процесуального права та викласти окрему думку стосовно постанови Вінницького апеляційного суду від 15 липня 2025 року, якою апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 лютого 2025 року в частині позовних вимог керівника Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області, який діє в інтересах держави в особі Хмільницької міської територіальної громади Хмільницького району до ТОВ «БІЗНЕС АГРО ІМПЕРІЯ» про витребування земельної ділянки та стягнення судового збору скасовано. Провадження у справі в цій частині закрито. Повідомлено керівника Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області, що розгляд цієї справи в частині позовних вимог до ТОВ «БІЗНЕС АГРО ІМПЕРІЯ» про витребування земельної ділянки віднесений до юрисдикції господарського суду та протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення він може звернутися до Вінницького апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. В решті рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 лютого 2025 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 двічі скористалася правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності, що суперечить приписам статей 116, 118, 121 Земельного кодексу України. У свою чергу, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області не перевірило реалізацію ОСОБА_2 права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, що призвело до безпідставного вибуття землі із державної власності, наслідком чого було порушено права держави. При цьому суд вважав, що земельна ділянка вибула з власності держави поза її волею, а тому підлягає витребуванню в особи, в якої перебуває у власності. Щодо витребування земельної ділянки на користь територіальної громади у юридичної особи, в якої земельна ділянка перебуває в оренді, то апеляційний суд виснував, що ці правовідносини за своїм змістом є господарськими, атому не могли розглядатись в одному провадженні із цивільно-правовим вимогами.
Не заперечуючи правильності встановлених судами першої та апеляційної інстанції обставин справи, норм матеріального права, які регулюють правовідносини сторін, згідно з усталеною практикою їх застосування Верховним Судом, вважаю за необхідне звернути увагу на таке.
Правомірність заволодіння особою майном, зокрема на підставі правочину, презюмується (частина друга статті 328 ЦК України), отже за відсутності доказів зворотнього, зокрема доведеності у встановленому порядку набуття особою права власності на чуже майно без відповідної правової підстави (стаття 387 ЦК України), особа, яка придбала майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем (стаття 330 ЦУ України), а витребуване воно може бути у неї лише у чітко визначених законом випадках (частина перша статті 388 ЦК України).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).
Відповідно суд правильно відхилив доводи прокурора про те, що за обставин справи ОСОБА_1 знав або повинен був знати про те, що ОСОБА_2 незаконно набула у власність спірну земельну ділянку, тому що надавав їй допомогу в оформленні необхідних для надання у власність земельної ділянки документів, а ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельної ділянки, доки не доведено зворотнє.
Разом з тим хочу звернути також увагу на те, що поведінка особи, яка є засновником аграрного підприємства, щодо надання допомоги в отриманні у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель державної або комунальної власності особами, які мають право на таке набуття, задля подальшого викупу земельних ділянок є логічною, відповідає економічним інтересам такої особи та особи, яка має відповідне право (без витрачання зайвих зусиль на збирання відповідних документів у стислі терміни реалізувати право на набуття у власність земельної ділянки, яку самостійно вона використовувати не збиралась, та отримати за неї відповідну ціну).
Положеннями статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
У статті 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.
У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року в справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
Зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 року в справі № 910/8413/21).
Саме усталена судова практика щодо позовів прокурора про витребування земельних ділянок, які вибули із володіння держави внаслідок помилки (неналежного врядування) відповідних органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб призвела до того, що Європейський суд з прав людини визнав прийнятними понад 800 заяв громадян України щодо непропорційного втручання у їх право власності на земельні ділянки (дані, наведені суддею Великої Палати Верховного Суду Банаськом О. О. на ІІІ Форумі з аграрного права Асоціації правників України 21 березня 2025 року, м. Вінниця).
Задля виправлення ситуації, коли Україна може за рішеннями ЄСПЛ бути визнаною відповідальною за порушення прав людини і основоположних свобод у значній кількості випадків, був прийнятий Закон України від 12 березня 2025 року № 4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який набув чинності 09 квітня 2025 року і яким внесено зміни до статей 261, 388, 390, 391 ЦК України.
Цим законом статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.
Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо:
нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;
нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом (пункти 1, 2 прикінцевих та перехідних положень Закону № 4292-IX).
Зрозуміло, що Прикінцеві та перехідні положення цього Закону передбачають його зворотню дію у часі лише до тих правовідносин, щодо яких на момент набрання ним чинності не було ухвалено судового рішення.
Разом з тим очевидно, що в силу об`єктивних (суттєва кадрова недостатність суддівського корпусу, обставини, пов`язані із повномасштабним вторгненням російської федерації в Україну тощо) та суб`єктивних (неналежна організація роботи, поведінка учасників процесу тощо) обставин однотипні справи в судах розглядаються далеко не протягом однакового часу, який часто перевищує установлені частиною третьою статті 189 та статтею 210 ЦПК України строки.
Тобто особи, про витребування земельних ділянок яких позови були подані в один і той самий час, але розглянуті, відповідно, до 09 квітня 2025 року та після цієї дати, зокрема й через неналежну процесуальну поведінку учасників справи, неналежну організацію роботи суду, отримують різні правові наслідки в одних і тих самих правовідносинах: добросовісний набувач земельної ділянки, справа щодо якого вирішена у встановлені законом строки, не має права на установлену Законом № 4292-IX компенсацію, натомість той, чия справа упродовж того самого строку до 09 квітня 2025 року вирішена не була, таке право набуває.
Переконаний, що за такого законодавчого регулювання порушується основоположний принцип цивільного законодавства принцип справедливості.
На це вказує й практика Верховного Суду, який зокрема в постанові від 07 травня 2025 року у справі № 128/680/21 скасовуючи рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 грудня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 квітня 2024 року та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції вказав на необхідність при новому її розгляді врахування положень Закону № 4292-IX.
При цьому необхідно відзначити, що не заперечую необхідності наведення ладу у сфері розпорядження землями державної та комунальної власності органами прокуратури, але вважаю недопустимим застосування цивільно-процесуального інструментарію одночасно (замість) із заходами, які вживаються органами досудового розслідування в межах кримінальних проваджень.
Злочин, який мав наслідком вибуття майна із володіння власника, порушує інтереси не лише власника, але й найбільш значимі публічні, суспільні інтереси, що в сукупності становить достатню підставу для витребування майна від добросовісного набувача.
Захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура є завданням кримінального провадження (стаття 2 КПК України).
Завданням же цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Цивільні правовідносини виникають, зокрема із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 ЦПК України).
Такі дії можуть бути як правомірними, так і протиправними (наприклад виникнення деліктного зобов`язання), але у будь-якому разі для застосування цивільно-правових наслідків, що виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки першочерговим є встановлення змісту відповідної поведінки особи (її дії чи бездіяльності). Якщо ж така поведінка учасників цивільних правовідносин має ознаки об`єктивної сторони кримінального правопорушення, то згідно зі статтею 2 ЦПК України вона має бути доведена у межах відповідного кримінального провадження у встановленому КПК України порядку.
У цій справі (як і в багатьох інших справах за позовами прокурора до кінцевого набувача земельної ділянки, яка вибула із володіння держави або територіальної громади поза їх волею) прокурор стверджував про наявність відповідного кримінального провадження щодо незаконного вибуття земельної ділянки із володіння держави, яке на тепер перебуває на стадії досудового розслідування.
Отже обставини такого вибуття, а також особи, які його вчинили, мають бути предметом доказування саме у межах такого кримінального провадження і можуть бути застосовані судом, який розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності відповідної особи (частина шоста статті 82 ЦПК України), а не навпаки. Рішення суду, ухвалене в порядку цивільного судочинства, що набрало законної сили, не має преюдиціального значення для кримінального провадження, за виключенням випадку, встановленого статтею 90 КПК України. Але це не виключає можливості посилання органом досудового розслідування на певні обставини, як такі, що встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили (тобто фактично «створення» нових доказів за допомогою цивільно-процесуального інструментарію, які можуть використовуватись в рамках кримінального провадження), що є неприпустимим.
Суддя