Номер провадження: 22-ц/813/193/25
Справа № 504/1225/20
Головуючий у першій інстанції Жовтан П. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Сегеди С.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 01 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області, третьої особи: Державного реєстратора філії КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області Глущенка Андрій Олександрович про скасування рішення сільської ради, скасування рішення та запису державного реєстратора,-

в с т а н о в и в:

06 травня 2020 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діяла адвокат Скорик Ганна Григорівна, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області, третьої особи: Державного реєстратора філії КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області Глущенка А.О. про скасування рішення сільської ради, скасування рішення та запису державного реєстратора.

В обґрунтування своїх вимог представник позивача зазначила, що на підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року у справі №504/2279/14-ц ОСОБА_2 є власником 1/2 частини житлового будинку котеджного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Всупереч цьому його колишня дружина ОСОБА_1 , знаючи про існування вищезазначеного рішення суду, звернулася до Крижанівської сільської ради із заявою про одержання безоплатно у власність земельної ділянки під житловим будинком котеджного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та надала технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, для будівництва і обслуговування вищезазначеного жилого будинку.

25 квітня 2017 року рішенням ХХ сесії Крижанівської сільської ради VII скликання №450 VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), громадянці України ОСОБА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 » вирішено затвердити надану ОСОБА_1 технічну документацію із землеустрою, яке у подальшому стало підставою для реєстрації права власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:002:2260, одноособово за ОСОБА_1 .. У зв`язку із цим, представник ОСОБА_2 просила суд;

визнати незаконним та скасувати рішення ХХ сесії Крижанівської сільської ради VII скликання №450 VII, про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), громадянці України ОСОБА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:002:2260;

скасувати рішення Держреєстратора Глущенка А.О., філія КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області, про внесення відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію приватної власності ОСОБА_1 на 1/1 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:2260, площею 0,0143 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та,

скасувати запис Держреєстратора ОСОБА_4 , філія КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області, про внесення відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію приватної власності ОСОБА_1 на 1/1 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:2260, площею 0,0143 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

24 лютого 2021 року правонаступник Крижанівської сільської ради - Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області, надав суду відзив на позовну заяву, в якому представник Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області просив у задоволенні позову відмовити, розгляд справи проводити у відсутність представника Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області (т. 1, а.с. 121-123).

16 березня 2021 року позивач ОСОБА_2 , в інтересах якого діяла адвокат Акрабова Ольга Миколаївна, надав суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якому просив відхилити заперечення представника Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області, позов задовольнити (т. 1, а.с. 142-148).

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 13 квітня 2021 року клопотання представника позивача про заміну відповідача його правонаступником було задоволено та вирішено замінити відповідача Крижанівську сільську раду Лиманського району Одеської області на її правонаступника - Фонтанську сільську раду Одеського району Одеської області (т. 1, а.с. 162).

В судовому засіданні 01 листопада 2021 року представник відповідачки ОСОБА_1 , адвокат Заєць Валентина Петрівна, заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що рішення Крижанівської сільської ради №450-VІІ від 25.04.2017 є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію після набуття права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, що унеможливлює його скасування. Винесення вказаного рішення від 25.04.2017 про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки перебувало в межах повноважень Крижанівської сільської ради, тож неможливо стверджувати, що при винесенні вказаного рішення про затвердження технічної документації Крижанівська сільська рада перевищила повноваження, визначені законодавством. Тому відсутні підстави, для визнання даного рішення незаконним. Оскільки підстав для визнання незаконним і скасування рішення Крижанівської сільської ради не встановлено, то немає і підстав для визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора Глущенка А.О., про внесення відомостей про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку. Враховуючи той факт, що вказане рішення є актом індивідуальної дії, стосується лише прав та інтересів ОСОБА_1 , вимоги, щодо скасування такого акту завдають шкоди правомірним інтересам та «законним очікуванням» гр. ОСОБА_1 , оскільки вона все ж таки має законні права на приватизацію вказаної ділянки та діяла правомірно. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, яким чином порушено його права, зокрема, оскаржуваними рішеннями, або відповідачами та обрано неналежний спосіб захисту. Позивач дійсно є співвласником 1/2 частини житлового будинку котеджного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з квітня 2015 року, але позовну заяву позивачем було подано у травні 2020 року. Таким чином, протягом майже 5 років, позивач не виявив бажання та не звернувся до сільської ради, з метою приватизації у власність вказаної земельної ділянки, а доказів, щодо намірів оформити вказану земельну ділянку у власність позивачем до суду не надано. Відповідачка ОСОБА_1 також є законним співвласником житлового будинку котеджного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно ст. 120 ЗК України, відповідачка мала законні права на оформлення вказаної земельної ділянки у власність. Відповідачка ОСОБА_1 ніяким чином не перешкоджала позивачеві в оформленні прав на земельну ділянку, проте позивач не виявив бажання для її оформлення. Право позивача на користування вказаною земельною ділянкою не порушено та не обмежено. Велика палата Верховного Суду звертала увагу на те, шо застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, визнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах ВП Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс 18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 01.10.2019 у справі №910/3907/18 (провадження №12-46гс19) та багатьох інших. Таким чином, позовні вимоги не відповідають належному способу захисту у цій справі. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав с самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах ВП Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20, пункт 52-54).

Третя особа - Держреєстратор філії КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області Глущенко А.О., будучи належним чином повідомленим (т. 1, а.с. 186, 196), в судове засідання не з`явився, будь-яких пояснень або заперечень не надавав.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 02 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області, третьої особи Держреєстратора філії КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області Глущенка А.О. про скасування рішення сільської ради, скасування рішення та запису державного реєстратора задоволено.

Суд визнав незаконним та скасував рішення ХХ сесії Крижанівської сільської ради VII скликання №450 VII від 25.04.2017, про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), громадянці України ОСОБА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:002:2260;

скасував рішення Держреєстратора Глущенка А.О., філії КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області, про внесення відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію приватної власності ОСОБА_1 на 1/1 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:2260, площею 0,0143 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та

скасував запис Держреєстратора ОСОБА_4 , філія КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області, про внесення відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію приватної власності ОСОБА_1 на 1/1 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:2260, площею 0,0143 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі ст. 267 ч. 1 ЦПК України, суд визначив наступний порядок виконання цього рішення, що у разі набрання ним законної сили, воно є підставою для припинення права власності ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на 1/1 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:2260, площею 0,0143 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд стягнув солідарно із ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) та Фонтанської сільської ради Одеського р-ну Одеської обл. (, Одеська обл., Одеський р-н с. Фонтанка вул. Степна, 4) 1 681 (одну тисячу шістсот вісімдесят одну) грн 60 коп. в рахунок відшкодування понесених судових витрат по оплаті судового збору.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року залучена ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , до участі у справі №504/1225/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області, третьої особи: Держреєстратора філії КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області Глущенко А.О., про скасування рішення сільської ради, скасування рішення та запису державного реєстратора, як правонаступника позивача ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судове засідання, призначене на 03 липня 2025 року об 15:30 год сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками та довідковим листом, наявними в матеріалах справи (т. 2, а.с. 134-135, 142-151).

Від представника ОСОБА_3 адвоката Дерев`янко Л.В. до апеляційного суду надійшло клопотання про перенесення судового засідання у зв`язку із тим, що 02 липня 2025 року було укладено договір про надання правової допомоги між адвокатом Дерев`янко Л.В. та ОСОБА_3 ..

Однак, колегія суддів не вважає за доцільне відкладення розгляду даної справи та відмовляє в задоволенні клопотання про відкладення, з огляду на наступне.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Апеляційний суд зауважує, що заміна, за ініціативи сторони, представника за короткий проміжок часу до дати призначеного судового засідання не може вважатися поважною причиною і не має наслідком безумовне відкладення розгляду справи.

Слід наголосити, що дана справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з листопада 2021 року.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомленого про дату і час судового засідання правонаступника позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (стаття 19 Конституції України).

Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», у редакції, чинній на час прийняття рішень Крижанівською сільською радою, передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до статті 12 ЗК України, пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міська рада здійснює передачу у власність або у користування земельних ділянок виключно до положень Земельного кодексу України.

За положеннями статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини 2 статті 55, статті 124 Конституції України.

Відповідно до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За нормами частини 1 статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Частинами 1-3 статті 158 ЗК України передбачено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина 5 статті 158 ЗК України).

За змістом частини 2 статті 152 ЗК України лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частина 3 статті 152 ЗК України визначає способи захисту порушених прав, а саме: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Пунктом 1 частини 1 статті 2 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, в редакції чинній на дату про проведення державної реєстрації речових прав 03 лютого 2017 року, (надалі - Закон №1952-IV), визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини 1 статті 3 Закону №1952-IV).

У пунктах 1 та 2 частини 3 статті 10 Закону №1952-IV зазначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, та перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (стаття 11 Закону №1952-IV).

Відповідно до частини 2 статті 12 Закону №1952-IV записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року у справі №504/2279/14-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ нерухомого майна, що набуто подружжям під час шлюбу задоволено та визнано житловий будинок котеджного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку котеджного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на житловий будинок котеджного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вселено ОСОБА_2 у вищезазначений житловий будинок (т. 1, а.с. 7-8).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 жовтня 2015 року, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року залишено без змін. Надалі, ухвалою ВССУ ухвала апеляційного суду Одеської області від 20 жовтня 2015 року та рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року залишені без змін (т. 1, а.с. 9-10, 11-12).

В подальшому ОСОБА_1 , звернулася до Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області із заявою щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розроблену ТОВ «ІНАГРО КОМІНТЕРНІВСЬКЕ».

Вищевказана документація була виготовлена ТОВ «ІНАГРО КОМІНТЕРНІВСЬКЕ» на замовлення ОСОБА_1 (договір №20-03/09-2016 від 20.09.2016) на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2009, про купівлю нею житлового будинку та технічного паспорту на даний будинок (а.с. 14-55), тобто без врахування рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року, згідно якого ОСОБА_2 є власником 1/2 частини житлового будинку.

25 квітня 2017 року рішенням ХХ сесії Крижанівської сільської ради VII скликання №450 VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), громадянці України ОСОБА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 » вирішено затвердити надану ОСОБА_1 технічну документацію із землеустрою, яке у подальшому стало підставою для реєстрації права власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:002:2260, одноособово за ОСОБА_1 (а.с. 13).

Таким чином, рішенням ХХ сесії Крижанівської сільської ради VII скликання №450 VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), громадянці України ОСОБА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 » порушується право ОСОБА_2 , а саме, право користування земельною ділянкою, на якій розташована приналежна йому 1/2 частина житлового будинку котеджного типу, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, дане рішення позбавляє ОСОБА_2 у подальшому звернутися із заявою про одержання безоплатно у власність земельної ділянки під житловим будинком котеджного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , як співвласника.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно ч. 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

У відзиві на позов представник Фонтанської сільської ради посилається на той факт, що рішення ХХ сесії Крижанівської сільської ради VII скликання №450 VII, про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), громадянці України ОСОБА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:002:2260, є актом індивідуальної дії, видане з метою вирішення питання, яке стосується безпосередньо громадянки ОСОБА_1 , та вичерпало свою дію після набуття права власності відповідачем ОСОБА_1 на відповідну земельну ділянку, тому не підлягає скасуванню. Аналогічні доводи, висловлює представник відповідача-адвокат Заєць В.П.. Крім того, у відзиві на позов представник Фонтанської сільської ради посилається на пропуск строків позовної давності ОСОБА_2 щодо звернення до суду із даним позовом, адже рішення ХХ сесії Крижанівської сільської ради VII скликання №450 VII, про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), громадянці України ОСОБА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:002:2260 прийнято 25 квітня 2017 року, а позивач звернувся до суду після 25 квітня 2020 року.

Суд відхиляє доводи представників відповідачів, з огляду на наступне.

Щодо права позивача ОСОБА_2 на оскарження рішення ХХ сесії Крижанівської сільської ради VII скликання №450 VII «про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), громадянці України ОСОБА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 », як акту індивідуальної дії, та підстави виникнення такого права, суд зазначає наступне, що статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Як зазначалося вище, згідно рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року у справі №504/2279/14-ц ОСОБА_2 є власником 1/2 частини житлового будинку котеджного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У даному випадку Рішення ХХ сесії Крижанівської сільської ради VII скликання №450 VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), громадянці України ОСОБА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 » безпосередньо стосується також прав ОСОБА_2 , а саме, права користування земельною ділянкою, на якій розташований приналежна йому 1/2 частина житлового будинку котеджного типу, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, дане рішення позбавляє ОСОБА_2 у подальшому звернутися із заявою про одержання безоплатно у власність земельної ділянки під житловим будинком котеджного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , як співвласника, тому ОСОБА_2 безпосередньо є належним суб`єктом оскарження вищезазначеного рішення.

Представник Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області у своєму відзиві на позов посилається на постанову ВП ВС від 18.09.2020 по справі №2040/6074/18, проте невірно трактує висновки, зроблені у даній постанові.

Так, згідно п. 42 постанови ВП Верховного Суду від 18.09.2020 по справі №2040/6074/18 право на оскарження рішення (індивідуального акту) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або прав, свобод та інтересів якої воно безпосередньо стосується. У даному випадку рішення ХХ сесії Крижанівської сільської ради VII скликання №450 VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), громадянці України ОСОБА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 » безпосередньо впливає на права та інтереси ОСОБА_2 , тому позивач у даному випадку є належним суб`єктом оскарження.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова ВП Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах ВП Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц).

Таким чином, ОСОБА_2 обрав належний та допустимий спосіб захисту.

Щодо відсутності підстав для застосування строків позовної давності щодо позовних вимог ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про існування оскаржуваного рішення Крижанівської сільської ради та про своє порушене право ОСОБА_2 дізнався від свого представника адвоката Алфєєва Д.М., після отримання останнім Інформаційної довідки №140346432 від 05.10.2018 під час реєстрації права власності за ОСОБА_2 1/2 частини житлового будинку котеджного типу, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 02 жовтня 2018 року (а.с. 65).

Тільки після отримання адвокатом Барановського Д.О. - Алфєєвим Д.М. копії технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, для будівництва і обслуговування жилого будинку котеджного типу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від Крижанівської сільської ради, ОСОБА_2 дізнався, що ОСОБА_1 надала до Крижанівської сільської ради договір купівлі-продажу від 03.09.2009, згідно з яким, їй одноособово належить вищезазначений житловий будинок та приховала той факт, що вже існує рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року у справі №504/2279/14-ц про розподіл майна між подружжям.

Саме з цього часу, тобто з жовтня 2018 року слід відраховувати строк позовної давності щодо звернення до суду із вимогами щодо скасування рішення ХХ сесії Крижанівської сільської ради VII скликання №450 VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), громадянці України ОСОБА_6 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 », скасування рішення та запису Держреєстратора ОСОБА_4 , філія КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області, про внесення відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію приватної власності ОСОБА_1 на 1/1 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:2260, площею 0,0143 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, ОСОБА_2 не пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду із вищезазначеними вимогами.

На підставі вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання незаконним про скасування рішення ХХ сесії Крижанівської сільської ради VII скликання №450 VII від 25.04.2017 підлягають задоволенню.

Стосовно вимог ОСОБА_2 про скасування рішення та запису державного реєстратора Глущенка А.О., філія КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області, про внесення відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію приватної власності ОСОБА_1 на 1/1 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:2260, площею 0,0143 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , то мають похідний характер від вимоги про визнання незаконним про скасування рішення ХХ сесії Крижанівської сільської ради VII скликання №450 VII від 25.04.2017, тому також підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно закону.

Статтею 5 Закону передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до ст. 10 Закону державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених Постановою КМУ №1127 від 25.12.2015 (далі Порядок).

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Правила, що містяться в статті 321 Кодексу повторюють зміст частин 4 та 5 ст. 41 Конституції України, тим самим непорушність права власності знаходить статус конституційного принципу.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 дютого 2014 року вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Відповідно до ключових тез, викладених в Постанові ВП Верховного Суду від 29.05.2019 №367/2022/15-ц (14-376цс18), а саме, «п. 74. Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (див. пункт 5.17 постанови від 04.09.2018 у справі №915/127/18)».

У частині 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» " (у редакції, чинній до 16.01.2020) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству»", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» " викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1-3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» " (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» " у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16.01.2020, тобто на час ухвалення рішення суду, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає.

Водночас, суд зазначає, що у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» " унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» " до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16.01.2020 цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»".

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №906/516/19.

Таким чином, спосіб захисту, обраний при поданні позову, у вигляді скасування рішення та запису державного реєстратора, є належним та ефективним способом захисту.

Судом встановлено, що за подання даного позову позивач поніс витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 681 грн 60 коп., що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями (т. 1, а.с. 81). Враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, суд стягує судовий збір з відповідачів.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A,№303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що оскаржене рішення органу місцевого самоврядування постановлене з порушенням встановленого законом порядку та порушує його законні права та інтереси. Й, навпаки, відповідачка ОСОБА_1 надала суду належні, достовірні та достатні докази на спростування підстав позову.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах ВП Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16(пункт 40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/ підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 03.03.2021 за №1527/13038/12, провадження №61-8204св20)».

Встановлено, що рішення ХХ сесії Крижанівської сільської ради VII скликання №450 VII, про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), громадянці України ОСОБА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:002:2260, прийнято в межах повноважень Крижанівської сільської ради.

Позивач дійсно є співвласником 1/2 частини житлового будинку котеджного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з квітня 2015 року, але позовну заяву позивачем було подано в травні 2020 року.

Таким чином, протягом майже 5 років, позивач не виявив бажання та не звернувся до сільської ради, з метою приватизації у власність вказаної земельної ділянки, а доказів, щодо намірів оформити вказану земельну ділянку у власність позивачем до суду не надано.

Відповідачка ОСОБА_1 також є законним співвласником житлового будинку котеджного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 120 ЗК України, відповідачка мала законні права на оформлення вказаної земельної ділянки у власність.

Відповідачка ОСОБА_1 ніяким чином не перешкоджала позивачев в оформленні прав на земельну ділянку, проте позивач не виявив бажання для її оформлення. Право позивача на користування вказаною земельною ділянкою не порушено та не обмежено.

Враховуючи той факт, що вимоги, щодо скасування такого акту завдають шкоди правомірним інтересам та «законним очікуванням» гр. ОСОБА_1 , оскільки вона все ж таки має законні права на приватизацію вказаної ділянки та діяла правомірно.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, яким чином порушено його права, зокрема, оскаржуваними рішеннями, або відповідачами та обрано неналежний спосіб захисту.

Крім того, колегія суддів також звертає увагу й на те, що право власності на земельну ділянку підпадають під правовий захист за статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула на майно і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у користування.

Отже, відповідачкою ОСОБА_1 набуто право власності на спірне майно правомірно, тому вона має право на захист права на мірне володіння майном.

Досліджуючи питання дотримання балансу інтересів сторін спору на предмет переваги між захистом порушеного права позивача та правом відповідача ОСОБА_1 володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном, колегія суддів надає перевагу захисту прав відповідача, оскільки вона набула прав на спірне майно у встановленому законом порядку.

Встановлено, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року у справі №504/2279/14-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ нерухомого майна, що набуто подружжям під час шлюбу задоволено та визнано житловий будинок котеджного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку котеджного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на житловий будинок котеджного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин 1, 2 статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно частини 4 статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Отже, право на спірну земельну ділянку між колишніми подружжями повинно бути визначено пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку.

Верховний Суд звертав увагу на те, шо застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, визнання або опорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах ВП Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження №14- 144цс18), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс 18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 01.10.2019 у справі №910/3907/18 (провадження №12-46гс19) та багатьох інших. Таким чином, позовні вимоги не відповідають належному способу захисту у цій справі. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах ВП Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20, пункт 52-54).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, висновок Великої палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що за обставинами цієї справи, враховуючи всі наведені вище принципи, позивачем ОСОБА_2 не доведено, що таке втручання у права відповідачки на спірне майно не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки захисту інтересів відповідачки, яка набула право власності на спірне майно, є більш важливими, ніж дотримання права позивача. Отже задоволення позову призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, позивачем ОСОБА_2 в судовому засіданні не доведено належним чином те, що відповідачі порушули його права, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його право не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_2 є незаконними, необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статті 15, 16, 377, 393 ЦК України та статті 120, 152, 153, 158 ЗК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 02 листопада 2021 року скасувати й ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області, третьої особи: Державного реєстратора філії КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області Глущенка Андрія Олександровича про скасування рішення сільської ради, скасування рішення та запису державного реєстратора, залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 14 липня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда