КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/7401/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 липня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Ірпінського міського суду Київської області в складі судді Чернової О.В., ухвалене в м. Ірпінь 25 листопада 2024 року (повний текст рішення складено 05 грудня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В липні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути на свою користь з ОСОБА_1 626 497,55 грн., що складається з суми основної заборгованості 518 640 грн., що еквівалентно 12500 доларів США, 51864 грн. - 10 % штрафних санкцій та 55993,55 грн. - 3 % річних.

Позов мотивувала тим, що 20 вересня 2018 року ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири з авансовим платежем, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Шупіновим В.І. за реєстровим № 972. За умовами договору сторони зобов`язуються в майбутньому, в обумовлений п. 6.1 цього договору строк, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна, на умовах і в порядку, визначених цим договором. Нерухомим майном є квартира АДРЕСА_1 . Згідно п. 6.1 договору за домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення основного договору здійснюватиметься не пізніше 20 березня 2019 року. Відповідно до п. 2.1 договору продавець згоден продати, а покупець - купити квартиру за ціною 630000 грн., що еквівалентно 22500 доларів США, виходячи з курсу 1 долара США 28 грн. Відповідно до п. 5.1 до підписання цього договору в рахунок належних за основним договором платежів на підтвердження зобов`язання і у забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу квартири та своєї платіжної спроможності, покупець передав, а продавець отримав суму авансового платежу у розмірі 350000 грн., еквівалентну 12500 доларів США. Згідно п. 5.3 договору, у випадку невиконання (відмови, ухилення) цього договору продавцем, він зобов`язується повернути покупцю протягом 3 днів з дати, встановленої п. 6.1 цього договору, суму, вказану в п. 5.1 цього договору та додатково 10 % як штрафні санкції.

За укладеним попереднім договором 20 вересня 2018 року ОСОБА_4 як стороною правочину сплачено авансову вартість квартири, установлену цим договором, однак у вказаний у п. 6.1 попереднього договору строк основний договір укладено не було.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, і позивачем, яка є його матір`ю, прийнято спадщину за законом. 23 червня 2023 року засобами поштового зв`язку та засобами Viber зв`язку ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_1 з претензією, в якій просила вирішити питання щодо реалізації сторонами прав та обов`язків сторін за даним договором, однак відповіді на претензію не отримала.

Оскільки у передбачений попереднім договором строк сторони не уклали основний договір, то права і обов`язки сторін за попереднім договором припинилися, а тому авансовий платіж у розмірі 12500 доларів США, переданий ОСОБА_1 , утримується відповідачем безпідставно і підлягає поверненню спадкоємцю ОСОБА_3 на підставі ст. 1212 ЦК України. Також з нього підлягає стягненню штраф 10 % за невиконання договору та 3 % річних в розмірі 55993,55 грн. в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2024 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в рахунок основної заборгованості за попереднім договором в розмірі 518640 грн., що еквівалентно 12 500,00 доларів США, штрафні санкції в розмірі 51864 грн. та 3% річних в розмірі 55993,55 грн., а всього 626497,55 грн. та судовий збір 6264,98 грн.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 26 березня 2025 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Вказував, що сторони у попередньому договорі зобов`язалися, що основний договір купівлі-продажу буде підписаний не пізніше 20 листопада 2018 року, при цьому в екземплярі, що наданий позивачем, містяться виправлення від руки на дату 20 вересня 2019 року. Судом не було з`ясовано, коли саме сторони повинні були укласти основний договір купівлі-продажу та чому перенесли дату майже на рік, чому саме таке виправлення міститься в договорі, а не підписана додаткова угода про зміну строку укладення основного договору, згідно п. 8.1 попереднього договору. З урахуванням того, що додаткові угоди до договору про продовження його строку відсутні, необхідно виходити з того, що строк, коли сторони погодили укласти основний договір, сплинув 20 листопада 2018 року.

Вказував, що суд першої інстанції однозначно прийняв припущення позивача, що саме винні дії відповідача призвели до неукладення основного договору, а не факт того, що у ОСОБА_4 не було коштів для повного розрахунку за договором.

Виходячи з положень ст. 635 ЦК України, зобов`язання, встановлені попереднім договором, припинили свою дію 20 листопада 2018 року, тобто ще за життя ОСОБА_4 . Однак судом першої інстанції помилково встановлено, що права та обов`язки ОСОБА_4 за попереднім договором успадкувала його мати, що є неможливим, з огляду на припинення цих зобов`язань.

Встановивши, що основний договір в обумовлений сторонами строк укладений не був, можливо дійти висновку, що сума грошових коштів в розмірі 518640 грн. є авансом, і підлягала би поверненню ОСОБА_4 . Проте за життя ОСОБА_4 не скористався своїм правом на повернення авансу, не мав наміру такий отримувати, а в зв`язку з його смертю таке право взагалі припинилося. Позивачем не доведено, а судом не встановлено, що ОСОБА_4 в межах позовної давності звертався до ОСОБА_1 та мав волевиявлення на отримання авансових коштів. Позивач звернулася до суду в порушення доктрини venire contra factum proprium - заборони суперечливої поведінки, яка базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці.

Вказував, що не відчужував квартиру на користь ОСОБА_5 , як вказано у рішенні суду, адже в попередньому договорі зроблено технічну помилку в номері будинку. ОСОБА_1 ніколи не був власником квартири АДРЕСА_1 , а є власником квартири АДРЕСА_2 .

Наводив зміст ст. 55 ЦПК України, звертав увагу на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі № 681/1267/22, згідно яких правонаступників у справі можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі. Провадження в справі не було відкрито за позовом ОСОБА_4 , відповідно правонаступництво його матері ОСОБА_3 виключено. Крім того, право вимоги ОСОБА_4 припинилося в зв`язку з пропуском строку позовної давності, а смерть ОСОБА_4 жодним чином не поновлює строк для позивача. Жодних зобов`язань між сторонами не виникало, тобто у позивача взагалі відсутнє право на звернення до відповідача, адже право позивача взагалі не порушено.

Вказував, що ОСОБА_4 умов попереднього договору про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу не виконав, на виконанні умов договору ОСОБА_1 не наполягав, до суду за захистом порушеного права протягом строку позовної давності не звертався, що свідчить про те, що позивач, знайшовши після смерті сина попередній договір, вирішила недобросовісно отримати кошти з відповідача, посилаючись на ст. 1212 ЦК України, що є незаконним в даній справі, адже жодних правовідносин між сторонами не виникало.

Звертав увагу, що само зобов`язання попереднього договору виконувалося в українській гривні та було лише прописано сторонами еквівалент даної суми в доларах США по курсу, однак позивач звернулася до суду, висунувши вимогу саме в доларах США, хоча таке зобов`язання в іноземній валюті не виконувалося. Суд першої інстанції не звернув увагу на валюту виконання зобов`язання та не врахував позицію, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 500/5194/16. У попередньому договорі чітко визначена валюта платежу, а саме гривня України, і належним виконанням зобов`язання, яке виникло між сторонами, є грошові кошти у національній валюті, сума яких була еквівалентна 12500 доларів США на момент платежу.

Також помилково судом першої інстанції встановлена можливість застосування в даних правовідносинах норм ст. 1212 ЦК України, адже саме вказана норма не регулює ані правову природу авансу за попереднім договором, ані можливість чи неможливість спадкування прав вимоги авансового платежу.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 20 березня 2019 року в справі № 607/5422/16-ц, згідно яких наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України.

Відмічав, що ОСОБА_4 передавав кошти авансового платежу за попереднім договором добровільно, без примусу чи впливу з боку відповідача. Позивачем не доведена недобросовісна поведінка сторін в момент укладення попереднього договору, а саме дії позивача є суперечливими та недобросовісними, оскільки платіж був здійснений добровільно спадкодавцем, наразі позивач змінює позицію та стверджує, що відповідач отримав грошові кошти безпідставно. Посилався на правові висновки в постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 стосовно аналогічної поведінки позивача у справі про стягнення безпідставно набутих коштів.

Від позивача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вказувала, що відповідачем на виконання свого процесуального обов`язку не надано жодних доказів, які би підтверджували належне виконання ОСОБА_1 умов попереднього договору та його наміри передати квартиру у власність ОСОБА_4 , або ж відмову останнього від прийняття квартири у власність чи повернення ОСОБА_1 . ОСОБА_4 грошових коштів. ОСОБА_1 підтверджується відчуження спірної квартири третій особі, а відтак і відсутність його намірів на укладення основного договору та повернення ОСОБА_4 грошових коштів.

Щодо аргументів відповідача, що в екземплярі договору позивача змінено дату укладення основного договору на 20 березня 2019 року, зауважувала, що такі виправлення засвідчені підписом та печаткою нотаріуса, а свого екземпляру договору без виправлень відповідачем не надається, тому твердження відповідача про зміну дати укладення договору в односторонньому порядку позивачем є припущенням і не може бути прийняте судом до уваги. Клопотання про витребування у нотаріуса матеріалів справи відповідачем не заявлялось.

Вказувала, що посилання відповідача на нез`ясування судом першої інстанції дійсної дати, коли мав бути укладений основний договір, не має суттєвого значення, оскільки із запровадженням карантинних обмежень та в подальшому правового режиму воєнного стану в Україні строки давності продовжено на вказані періоди.

Щодо тверджень відповідача, що він в дійсності є власником квартири в будинку АДРЕСА_3 , а не АДРЕСА_4 , як зазначено в договорі, вказувала, що відповідач діяв недобросовісно, оскільки уклав попередній договір, отримав аванс та зобов`язався передати у власність квартиру, власником якої він не був. Такі дії відповідача свідчать про відсутність наміру на укладення основного договору. При цьому незалежно від номеру будинку, у якому знаходиться спірна квартира, ОСОБА_1 на спростування позовних вимог ОСОБА_3 повинен належними та допустимими доказами довести належне виконання ним умов попереднього договору, чого ним зроблено не було.

Вказувала, що відповідач помилково ототожнює право на укладання основного договору, яке припинилося зі смертю ОСОБА_4 , з правом ОСОБА_3 як спадкоємця відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України, на повернення безпідставно отриманих коштів ОСОБА_1 відповідно до ст. 1212 ЦК України. Так, ОСОБА_1 повинен повернути аванс у розмірі 12500 доларів США і тоді, коли підстава набуття грошових коштів згодом відпала, тобто коли права і обов`язки сторін за попереднім договором припинилися.

Зазначала, що доводи відповідача щодо порушення судом під час розгляду справи ст. 55 ЦПК України зводяться до неправильного розуміння норм матеріального та процесуального права, а тому не є обґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 20 вересня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири з авансовим платежем, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Шурпіновим В.І. та зареєстрований за № 972 (а. с. 7 - 8).

Згідно п. 1.1 договору, сторони зобов`язуються в майбутньому, в обумовлений п. 6.1 цього договору строк, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна на умовах і в порядку, визначених цим договором. Нерухомим майном є квартира АДРЕСА_1 , яка належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серія НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Ірпінської міської ради 18 серпня 2006 року, рішення № 120/9.

Згідно п. 2.1 договору, продавець згоден продати (передати у власність), а покупець згоден купити зазначену квартиру за ціною 630000 грн., що є еквівалентом 22500 доларів США, виходячи з встановленого сторонами обмінного курсу 1 долар США = 28 грн.

Згідно п. 3.1 договору, продавець зобов`язується укласти з покупцем основний договір у термін, місці та на умовах, встановлених цим договором.

Згідно п. 4.1 договору, покупець зобов`язується укласти з покупцем основний договір у термін, місці та на умовах, встановлених цим договором.

Згідно п. 5.1 договору до підписання цього договору, в рахунок належних за основним договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу квартири та своєї платіжної спроможності, покупець передав, а продавець отримав суму авансового платежу в розмірі 350000 грн., еквівалентну 12500 доларів США, виходячи з встановленого сторонами обмінного курсу 1 долар США = 28 грн. Сторони дійшли згоди, що решта суми у розмірі 280000 грн. сплачується покупцем в день підписання основного договору.

Згідно п. 5.2 договору у випадку невиконання (відмови, ухилення) цього договору покупцем, 10 % від суми авансового платежу, що вказана у п. 5.1 цього договору, покупцю не повертається і залишається у продавця як неустойка.

Згідно п. 5.3 договору у випадку невиконання (відмови, ухилення) цього договору продавцем, він зобов`язується повернути покупцю протягом 3 днів з дати, встановленої п. 6.1 цього договору, суму, вказану в п. 5.1 цього договору, та додатково 10 % як штрафні санкції.

Згідно п. 5.4 договору невиконанням договору є будь-який факт, який є причиною офіційною (з винесенням відповідної постанови) відмови нотаріуса у посвідченні договору купівлі-продажу, відмова однієї із сторін від підписання договору купівлі-продажу на визначених цим договором умовах, нез`явлення до нотаріуса у визначений час, або невиконання договору купівлі-продажу, якщо цей факт доказаний в судовому порядку, чи наслідком його є розірвання договору купівлі-продажу (визнання його недійсним).

Згідно п. 6.1 договору за домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення основного договору здійснюватиметься не пізніше 20 листопада 2018 року.

Дата у п. 6.1 виправлена вручну на «20 березня 2019 року» з проставленням печатки та завірена підписом приватного нотаріуса.

Згідно п. 8.1 договору зміни та доповнення до цього договору оформлюються додатковими договорами, які є невід`ємними частинами цього договору.

ОСОБА_4 помер приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а. с. 6).

Постановою державного нотаріуса Ірпінської державної нотаріальної контори від 04 червня 2024 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за адресою АДРЕСА_5 після померлого ОСОБА_4 , оскільки основний договір не укладений у термін 20 березня 2019 року, встановлений попереднім договором від 20 вересня 2018 року за реєстровим № 972 (а. с. 9).

23 червня 2023 року ОСОБА_3 направила рекомендованим листом претензію на ім`я ОСОБА_1 , у якій просила вирішити питання щодо реалізації між сторонами прав та обов`язків за попереднім договором купівлі-продажу квартири з авансовим платежем від 20 вересня 2018 року № 972, посвідченим приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Шурпіновим В.І. та укладення основного договору, претензія не була отримана адресатом згідно з відміткою Укрпошта та повернута за закінченням терміну зберігання (а. с. 17 - 20).

Згідно наданої позивачем інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_5 , загальною площею 39,75 кв.м., житловою площею 21,1 кв.м., зареєстроване за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 09 серпня 2019 року (а. с. 54).

Згідно наданого відповідачем свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Ірпінської міської ради 18 серпня 2006 року на підставі рішення № 120/9, ОСОБА_1 належить двокімнатна квартира за адресою АДРЕСА_6 загальною площею 57 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м. (а. с. 177).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із частинами першою, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17; постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19, провадження № 12-42гс20).

Зі змісту попереднього договору від 20 вересня 2018 року вбачається, що між сторонами була домовленість про укладення попереднього договору купівлі-продажу квартири з авансовим платежем. Проте такий договір не був укладений, а кошти в рахунок його виконання фактично отримані, що не заперечується відповідачем, тому вказані кошти є авансом, який підлягав поверненню.

Отже, між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 виникли договірні правовідносини.

Разом із тим, приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора.

Зобов`язання по поверненню грошових коштів не є таким, що нерозривно пов`язане з особою спадкодавця (стаття 1219 ЦК України), а тому відповідно до статті 1218 ЦК України є таким, що входить до складу спадщини.

Аналогічні правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року в справі № 127/13491/21-ц (провадження № 61-7849св22), предметом якої є стягнення безпідставно набутих коштів.

Доводи апеляційної скарги, що ст. 1212 ЦК України не застосовується у випадку наявності договірних правовідносин, зокрема у разі укладення попереднього договору, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки позивач ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 отримала право вимоги до ОСОБА_1 без виникнення договірних правовідносин між ними, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року в справі № 320/5877/17, від 14 грудня 2021 року в справі № 643/21744/19, від 07 лютого 2024 року в справі № 910/3831/22 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тому обсязі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом договір розірвано, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Враховуючи те, що правова підстава, на якій грошові кошти були набуті відповідачем, відсутня (основний договір не було укладено), суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу отриманий за умовами попереднього договору авансовий платіж.

Особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала) зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому.

Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року в справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18, від 07 лютого 2024 року в справі № 910/3831/22.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року в справі № 910/3831/22 викладено правовий висновок, згідно якого у статті 1212 ЦК України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна.

Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу, а також 3 % річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який в цій справі має місце з моменту безпідставного збереження відповідачем грошових коштів позивача, тобто після спливу строку укладення основного договору, погодженого сторонами, а саме 20 березня 2019 року.

Відтак, є вірними висновки суду першої інстанції про необхідність стягнення 3 % річних з відповідача на користь позивача, до якої перейшло право вимоги за грошовим зобов`язанням до ОСОБА_1 , яким безпідставно збережено авансовий платіж, за період з 24 березня 2019 року по 22 липня 2024 року.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було встановлено, коли саме сторони повинні були укласти основний договір купівлі-продажу, посилаючись на виправлення вказаної дати з 20 листопада 2018 року на 20 березня 2019 року вручну, з огляду на те, що таке виправлення завірено підписом та печаткою приватного нотаріуса, яким було посвідчено попередній договір, та оскільки відповідачем не надано власного примірника договору, у якому таке виправлення було би відсутнє.

Крім того, такі доводи не впливають на обґрунтованість позову, враховуючи, що станом як на 20 листопада 2018 року, так і на 20 березня 2019 року основний договір укладено не було, в зв`язку з чим апеляційним судом не приймаються посилання апеляційної скарги на п. 8.1 попереднього договору, яким передбачено внесення змін та доповнень до договору шляхом укладення додаткових договорів.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_4 відмовився від повернення коштів за попереднім договором, а тому право вимоги щодо їх повернення не могло бути успадковане ОСОБА_3 , не підтверджуються належними та допустимими доказами, є припущеннями та відхиляються апеляційним судом.

Враховуючи вищевикладене, а також ті обставини, що кредитором у спірних правовідносинах була не позивач, а її син ОСОБА_4 , апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 звернулася до суду в порушення доктрини заборони суперечливої поведінки, яка базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на строк позовної давності, в межах якого ОСОБА_4 міг би звернутися з позовом до ОСОБА_1 , є необґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS - CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року, який був неодноразово продовжений та постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року відмінено на всій території України карантин з 30 червня 2023 року.

Отже, враховуючи пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину в межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.

Крім того, згідно п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не відчужував спірну квартиру на користь ОСОБА_5 , а також що ОСОБА_3 не могла успадкувати припинені права та обов`язки ОСОБА_4 за попереднім договором, а також, що ОСОБА_4 передавав кошти авансового платежу добровільно і позивачем не доведена недобросовісна поведінка сторін в момент укладення попереднього договору, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, що права і обов`язки сторін за попереднім договором припинилися, а тому авансовий платіж підлягає поверненню.

Крім того, із наданого відповідачем свідоцтва про право власності на нерухоме майно, згідно якого ОСОБА_1 належить двокімнатна квартира за адресою АДРЕСА_6 , можна дійти висновку про отримання 18 серпня 2006 року ОСОБА_1 правовстановлюючого документу на вказане нерухоме майно, однак такий доказ як не підтверджує, так і не спростовує належність даної квартири відповідачу на даний час.

Є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що процесуальне правонаступництво допускається в порядку ст. 55 ЦПК України шляхом залучення правонаступника, однак лише за умови, що смерть особи сталася після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі, а оскільки справу не було відкрито за позовом ОСОБА_4 , то правонаступництво його матері ОСОБА_3 виключено.

Такі заперечення зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права, оскільки ОСОБА_3 успадкувала право вимоги до ОСОБА_1 щодо повернення отриманого ним від ОСОБА_4 авансового платежу відповідно до ч. 1 ст. 1216, 1218 ЦК України і звернулася до суду з власним позовом, в той час як відповідач посилається на ст. 55 ЦПК України, яка регулює порядок залучення до участі у справі правонаступника сторони у справі, провадження в якій відкрито за життя спадкодавця.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 10 % штрафних санкцій, стягнення яких передбачене п. 5.3 попереднього договору у випадку невиконання (відмови, ухилення) цього договору продавцем.

Так, суд першої інстанції встановив, що відповідачем не надано доказів, що свідчать про виконання умов попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири з авансовим платежем.

Водночас, з урахуванням того, що обов`язок укласти основний договір у термін, місці та на умовах, встановлених договором, покладено в рівній мірі як на продавця (п. 3.1 попереднього договору), так і на покупця (п. 4.1 попереднього договору), а згідно п. 5.4 невиконанням договору вважається в тому числі нез`явлення до нотаріуса у визначений час, - судом першої інстанції залишено поза увагою, що в матеріалах справи відсутні докази з`явлення покупця ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Ірпінського нотаріального округу Київської області Шурпінова В.І. 20 березня 2019 року для укладення основного договору, а отже, що самим покупцем умови попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири з авансовим платежем було належним чином виконано.

За даних обставин, оскільки в матеріалах справи не здобуто доказів належного виконання умов попереднього договору в частині обов`язку укладення основного договору у термін, місці та на умовах, встановлених договором, обома його сторонами, або що будь-якою зі сторін було направлено пропозицію іншій стороні щодо укладення основного договору відповідно до ч. 3 ст. 635 ЦК України, підстави для застосування штрафних санкцій були відсутні.

Також, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму авансового платежу в розмірі 518640 грн., що еквівалентно 12500 доларів США, суд першої інстанції не врахував наступне.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Водночас Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання на території України грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У справі, яка переглядається, встановлюючи умови повернення авансового платежу, який був переданий в розмірі 350000 грн., еквівалентному 12500 доларів США, сторони шляхом визначення зобов`язання у іноземній валюті погодили, що одиницею виміру суми коштів, яка підлягає поверненню у випадку неукладення основного договору, є долар США. Тобто змістом зобов`язання є повернення авансового платежу в розмірі, який еквівалентний 12500 доларів США на момент повернення авансового платежу, в українській гривні.

У постановах від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14, від 11 вересня 2024 року в справі № 500/5194/16 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які підлягають стягненню з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника.

Формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 500/5194/16 констатувала, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення авансового платежу підлягали задоволенню частково, зі стягненням з відповідача суми заборгованості в розмірі 518640 грн., еквівалентному 12500 доларів США, без додаткового визначення еквіваленту в іноземній валюті, оскільки це вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника.

Таким чином, вимоги ОСОБА_3 підлягали задоволенню в частині стягнення на її користь з ОСОБА_1 безпідставно збережені кошти авансового платежу в розмірі 518640 грн. та 3 % річних в розмірі 55993,55 грн.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення авансового платежу із зазначенням двох грошових еквівалентів, які підлягають стягненню з відповідача, а також в частині стягнення штрафних санкцій в розмірі 51864 грн. ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши на користь позивача з відповідача безпідставно збережені кошти авансового платежу в розмірі 518640 грн. та 3 % річних в розмірі 55993,55 грн., разом 572493,55 грн.

В решті позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та враховує, що за наслідками апеляційного перегляду позовні вимоги задоволено на 91 % (задоволеними залишаються вимоги в розмірі 518640 грн. та 55993,55 грн. із заявлених до стягнення 626497,55 грн.).

За подання позову ОСОБА_3 сплачено судовий збір в розмірі 6264,98 грн., з яких на користь позивача з відповідача підлягають стягненню пропорційно за задоволення позовних вимог 5 701,13 грн.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 9396 грн., з яких на користь відповідача з позивача підлягають стягненню пропорційно 845,64 грн.

Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 різницю між сумою судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачу. Така різниця становить 4855,49 грн. (5 701,13 грн. - 845,64 грн.).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_8 РНОКПП НОМЕР_4 ) безпідставно збережені кошти авансового платежу в розмірі 518640 грн. та 3 % річних в розмірі 55993,55 грн. та судовий збір в розмірі 4855,49 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 липня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.