Житомирський апеляційний суд
Справа №276/2466/24 Головуючий у 1-й інст. Семенюк А.С.
Категорія 5 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Павицької Т.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 276/2466/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Хорошівської селищної ради Житомирського району Житомирської області, третя особа Черняхівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Ковтун Олени Олексіївни на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 27 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Семенюка А.С. у селещі Хорошів,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Ковтун О.О. звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати право власності у порядку спадкування за позивачкою на земельні ділянки, які розташовані на території Хорошівської територіальної громади у селі Березівка Хорошівського району Житомирської області, кадастрові номери: :04:001:0058, :04:001:0059.

Позов мотивувався тим, що 04 травня 2000 року матір`ю позивачки ОСОБА_3 було складено заповіт, відповідно до якого вона заповідала право на 2 земельні частки (паї) двом зі своїх чотирьох дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а також заповідала будинок та інше належне їй майно (крім права на земельні частки) чотирьом своїм дітям у рівних частинах ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Зазначала, що спадкоємець ОСОБА_5 відмовився від своєї частки у спадщині на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках кожному. На момент складання заповіту спадкодавець отримала право на земельні ділянки, яке посвідчувалось сертифікатами ЖТ0179552 та ЖТ0179551, тобто набула майнових прав на земельні ділянки.

У подальшому ОСОБА_3 замінила сертифікати на державний акт про право власності 11-ЖТ042643 від 23 серпня 2002 року. Державний акт на право приватної власності на землю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва серії 11-ЖТ №042643 складається із земельних ділянок, загальною площею 5,6238 га, кадастрові номери: :04:001:0058, :04:001:0059, :04:002:0071, :04:002:0072, що розташовані на території Березівської сільської ради Хорошівського району Житомирської області.

12 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулась до державного нотаріуса Черняхівської державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом, нотаріусом було відкрито спадкову справу і видано свідоцтво про право на спадщину, яке згодом було скасоване рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20.05.2021 по справі №276/461/21.

Разом з тим, 10 жовтня 2023 року державний нотаріус Черняхівської державної нотаріальної контори виніс постанову, якою відмовив ОСОБА_1 , як спадкоємцю у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії була оскаржена позивачкою, проте рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 23 вересня 2024 року по справі №293/848/24 у позові відмовлено, оскільки оскаржувана постанова не порушує спадкових прав позивача, адже відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину відповідно до частини третьої статті 1296 ЦК України, а видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена згідно з частиною 11 статті 67 Закону України «Про нотаріат», а лише свідчить про законність оскаржуваної постанови державного нотаріуса на дату її прийняття.

Вказувала, що ОСОБА_1 вчиняла дії, які свідчать про фактичне прийняття спадщини здійснювала обробку частини земельної ділянки, яку отримала у спадок.

Зазначала, що за життя матері позивачки усім її дітям було відомо про зміст заповіту, і її брати та сестри чітко розуміли, що лише ОСОБА_1 та її брат ОСОБА_4 мають отримати у спадок земельні ділянки, у той час як будинок заповідався усім чотирьом дітям її матері.

Стверджувала, що після відкриття спадщини кожен з чотирьох спадкоємців чітко розумів і погоджувався, що земельні ділянки ОСОБА_3 заповіла тим двом своїм дітям, які проживали на території Хорошівської територіальної громади.

В свою чергу спадкоємець ОСОБА_2 ніколи не вчиняла жодних дій стосовно земельних ділянок, спадкоємець ОСОБА_4 прийняв свою частину спадщини частину житлового будинку та земельну ділянку (на час подання позову ОСОБА_4 помер). Таким чином існують перепони для визначення її права власності на земельні ділянки з кадастровими номерами: :04:001:0058, :04:001:0059 та оформлення спадкових прав на ці ділянки у нотаріальному порядку.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 27 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Ковтун О.О. подала апеляційну скаргу, де просить його скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також висновки суду, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи та доказам наданим позивачем, рішення є необґрунтованим і не спирається на правові норми в частині мотивів ухвалення рішення.

Зазначає, що судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила розпорядження у заповіті саме щодо права на земельну частку (пай) згідно сертифікатів ЖТ №0179551 ОСОБА_1 та ЖТ №0179552 ОСОБА_4 , а розпорядження щодо земельних ділянок, що належали ОСОБА_3 згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ ЖТ №042643 від 23 серпня 2002 року до дня смерті не зробила. У свою чергу, спадкоємиця ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належні ОСОБА_3 земельні ділянки площею 2,5821 га, кадастровий номер: :04:001:0058, та 0,2296 га, кадастровий номер: :04:002:0072, однак земельні ділянки заповідач не заповідала. На думку суду «відсутній правовий зв`язок саме сертифіката на право на земельну частку (пай) ЖТ №0179551, право на земельну частку (пай) згідно якого заповідалося позивачці ОСОБА_1 , з окремими конкретними земельними ділянками з усіх чотирьох земельних ділянок згідно відповідного державного акта».

Вважає, що зв`язок між земельним сертифікатом та актом на право приватної власності на земельні ділянки встановлено листом ГУ Держгеокадастру у Житомирській області №97-6-0.23-50/170-21 від 02.03.2021 року. Крім того, цей факт було встановлено під час розгляду Володарсько-Волинським районним судом Житомирської області справи №276/461/21.

Стверджує, що судом не врахована та обставина, що усі майбутні спадкоємці знали про зміст заповіту і не мали ніяких заперечень чи суперечок між собою. Таким чином і позивачка і спадкоємець ОСОБА_4 знали, які саме земельні ділянки вони отримують у спадок відповідно до заповіту. І після смерті спадкодавиці позивачка, вчинивши дії по прийняттю спадщини обробляючи саме ті земельні ділянки, право власності на які вона просила визнати позовом, не мала жодних суперечок зі своїм братом ОСОБА_4 . Фактичне прийняття спадщини - саме тих земельних ділянок, право власності на які просить визнати позивачка, підтверджується листом в.о. старости Березівського старостинського округу Хорошівської селищної ради.

Вказує, що відповідачами у справі - Хорошівською селищною радою Житомирської області та ОСОБА_2 позовні вимоги повністю визнані, проте це не було враховано судом під час ухвалення рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

У судовому засіданні в режимі відео-конференції представник ОСОБА_1 адвокат Ковтун Я.О. підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити і надала пояснення, які відповідають доводам поданої скарги.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необгрунтованими.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, мотивуючи таким.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено та досліджено матеріалами справи, що 04 травня 2000 року ОСОБА_3 склала заповіт, який посвідчила секретар Березівської сільської ради Володарсько-Волинського району Житомирської області, згідно якого заповіла право на земельну частку (пай) згідно сертифікату ЖТ №0179552 ОСОБА_4 ; право на земельну частку (пай) згідно сертифіката ЖТ №0179551 ОСОБА_1 ; належний їй будинок, господарські будівлі та інше майно (крім права на земельні частки (паї), заповіла в рівних частках своїм дітям ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (том 1 а.с.110-111).

Згідно копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла ( том 1 а.с. 89).

У той же час їй за життя, 23 серпня 2002 року було видано Володарсько-Волинською районною державною адміністрацією Житомирської області Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЖТ №042643, зокрема, на земельні ділянки, загальною площею 5,6238га з кадастровими номерами: :04:001:0058, :04:001:0059, :04:002:0071, :04:002:0072, розташовані на території Березівської сільської ради Хорошівського району Житомирської області (том 1 а.с. 111-122)

Відповідно до копій свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 12.02.2019, спадщину після смерті ОСОБА_3 , до якої увійшли вищевказані земельні ділянки прийняли в 1/4 частці ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та в 2/4 частках ОСОБА_2 (том 1 а.с.122-123).

ОСОБА_5 від своєї частки у спадщині відмовився на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках кожному (том 1 а.с.97).

Встановлено, що рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20 травня 2021 року, ухваленого у справі №276/461/21, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори на спадкове майно ОСОБА_3 12 лютого 2019 року на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_2 , що складається із часток на земельні ділянки площею 5,6238 га, кадастрові номери: :04:001:0058, :04:001:0059, :04:002:0071, :04:002:0072, визнано недійсними, та скасовано державну реєстрацію права власності спадкоємців на зазначене спадкове майно. Рішення суду є чинним (том 1 а.с.140-142).

Згідно копії повідомлення відділу у Хорошівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №97-6-0.23-50/170-21 від 02 березня 2021 року Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ ЖТ №042643 від 23 серпня 2002 року на ім`я ОСОБА_3 був виданий взамін одразу за два сертифікати на право на земельну частку (пай) ЖТ №0179551 та ЖТ №0179552 ( том 1 а.с. 181).

Постановою від 10 жовтня 2023 року про відмову у вчиненні нотаріальних дій відмовлено ОСОБА_1 , як спадкоємиці за заповітом у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки площею 2,5821 га, кадастровий номер: :04:001:0058, та 0,2296 га., кадастровий номер: :04:002:0072, що належали її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що заповідач не зробила розпорядження щодо вказаних земельних ділянок на ім`я спадкоємиці ОСОБА_1 (том 1 а.с.143).

Відповідно до повідомлення Хорошівської селищної ради Житомирського району Житомирської області №24 від 17 березня 2025 року на адвокатський запит ОСОБА_7 , ОСОБА_1 після смерті своєї матері ОСОБА_3 фактично прийняла у спадок земельні ділянки з кадастровими номерами :04:001:0058 (площею 2.5821 га), :04:002:0072 (площею 0,2296 га), розташовані на території Березівського старостинського округу Хорошівської селищної ради Житомирського району Житомирської області (том 1 а.с. 203).

За приписами статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При цьому, необхідно встановити чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1270 ЦК України).

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У частинах першій, другій, четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Зі змісту заповіту від 04 травня 2000 року вбачається, що ОСОБА_3 зробила особисте розпорядження стосовно свого майна, а саме заповіла право на земельну частку (пай) згідно сертифікату ЖТ №0179552 ОСОБА_4 , право на земельну частку (пай) згідно сертифіката ЖТ №0179551 ОСОБА_1 , належний їй будинок, господарські будівлі та інше майно (крім права на земельні частки (паї), заповіла в рівних частках своїм дітям ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 11 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай), основним документом, що посвідчує таке право є сертифікат про право на земельну частку (пай). А згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року, сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до пунктів 16,17 Перехідних положень ЗК України громадянам власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Тобто сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЖТ №0179551 був дійсний до виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок ОСОБА_3 та видачі їй Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ ЖТ №042643 від 23 серпня 2002 року.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належні ОСОБА_3 земельні ділянки площею 2,5821 га, кадастровий номер: :04:001:0058 та 0,2296 га, кадастровий номер: :04:002:0072, проте вказані земельні ділянки спадкодавець фактично не заповідала при житті, що виключає наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності у порядку спадкуванняна спірні земельні ділянки у судовому порядку.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що під час розгляду справи позивач не довела, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ковтун Олени Олексіївни залишити без задоволення, а рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 27 березня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складено: 02 липня 2025 року.