Дата документу 25.07.2025
Справа № 334/3723/25
Провадження № 2/334/2384/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року Дніпровський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Фетісова М.В., за участю секретаря судового засідання Засько О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

за участю: позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Рощина В.С.,

встановив:

позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в сумі 3 100 гривень та моральну шкоду в сумі 100 000 гривень.

Позов обґрунтовує тим, що у приватній власності вона мала автомобіль ЗАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким регулярно користувалась. 24.08.2024 сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено її транспортний засіб, а відповідно до оцінки МТСБУ фактично знищений. 24.08.2024 о 18.15 годині ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Mitsubishi L200, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись по перехрестю вул. Сергія Синенка (Кремлівська) та вул. Іванівська в м. Запоріжжі, при зміні напрямку, не переконався у безпеці маневру та скоїв зіткнення з автомобілем ЗАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керувала вона. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. ОСОБА_2 залишив місце дорожньо-транспортної пригоди. Після розшуку, затримання та проведення відповідних дій, працівниками поліції було встановлено, що під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння, від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння в установленому законодавством порядку відмовився. По даним фактам працівниками поліції були складені протоколи, згідно яких водій ОСОБА_2 порушив Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за статями 124, 122-4, частиною першою статті 130 КУпАП. В її діях порушень Правил дорожнього руху не встановлено, жодного протоколу на неї в зв`язку із зазначеною дорожньо-транспортною пригодою не складалося. 01.11.2024 Ленінським районним судом міста Запоріжжя винесено постанову, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статями 124, 122-4, 130 КУпАП, та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік. Вказана постанова не оскаржувалася. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль ЗАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , технічно пошкоджений, фактично знищений. Таким чином ОСОБА_2 їй спричинено матеріальну та моральну шкоду. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована, що ускладнило отримання нею коштів за збитки, понесені в результаті дорожньо-транспортної пригоди.Її цивільно-правова відповідальність була застрахована, звернулась до МТСБУ, від якого отримала компенсацію за пошкоджений автомобіль. Відповідно до Звіту № 27-10-24 про оцінку вартості збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, відновлювальний ремонт її пошкодженого автомобіля визнано економічно необґрунтованим, тому за відрахуванням вартості залишків, МТСБУ їй виплачено ринкову вартість автомобіля, що позбавило її можливості користуватись транспортним засобом тривалий час, а також, за виплачену суму придбати аналогічний транспортний засіб просто неможливо. Сума матеріальної шкоди, завдана відповідачем складає 3 100 гривень, яка складається з транспортування пошкодженого автомобіля. Моральна шкода виявляється в наступному: душевному стресі під час дорожньо-транспортної пригоди; перенесені моральних страждань через знищення автомобілю; душевному стресі через отримання звістки про дорожньо-транспортну пригоду, її рідні та близькі будуть переживати за неї, за її фізичний та моральний стан, особливо 80-річна матір; порушення її звичного устрою життя, адже на тривалий час позбавлена можливості користуватись автомобілем, змушена їздити по різних інстанціях, збирати довідки та інші документи для отримання коштів за пошкоджений автомобіль, а також, в зв`язку з відмовою відповідача добровільно відшкодовувати матеріальні та моральні збитки, вимушена була звернутися за юридичною допомогою, до страхової компанії, збирати пакет документів, а також до суду, що також займає багато часу, коштів та переживань; отримання відшкодування за пошкоджений (фактично знищений) автомобіль лише завдяки тому, що мала страховий Поліс, тому звернулась до МТСБУ, яке з фонду потерпілих виплатило ринкову вартості автомобіля, адже його відновлення визнано економічно недоцільним; вимушена була постійно доводити свою невинуватість в даній пригоді в суді, в своєму оточені, серед родичів, що призводило до постійних переживань та моральних страждань з її сторони; її страждання посилюються поведінкою відповідача, який відмовляється добровільно відшкодувати завдану матеріальну та моральну шкоду, чим змусив звернутися до суду; моральні збитки, спричинені відповідачем полягають в його суспільно небезпечній поведінці, перебуваючи за кермом у стані алкогольного сп`яніння, відповідач двічі втік з міста ДТП, спочатку його наздогнав та повернув свідок дорожньо-транспортної пригоди, після чого знову втік і лише після оперативно-розшукових дій працівників поліції був затриманий та доставлений на місце дорожньо-транспортної пригоди; головне обґрунтування спричиненої моральної шкоди є ситуація, в яку відповідач її поставив, допустивши дорожньо-транспортну пригоду та знищивши її автомобіль - позбавив можливості користуватись транспортним засобом, адже вона щодня повинна відвідувати свою 80-річну матір, яка мешкає окремо, безстроково визнана інвалідом першої групи, потребує постійного стороннього догляду, може пересуватись лише в інвалідній колясці, має певні захворювання. Використовувала автомобіль щодня, щоб їздити на роботу та до матері, а відсутність транспортного засобу значно ускладнювало як її життя, так і життя її мами. До того ж їй не вдалось відгородити мати від переживань з приводу дорожньо-транспортної пригоди, що спричинило загострення її хронічних захворювань. Після дорожньо-транспортної пригоди їй довелось пройти повне медичне обстеження на предмет спричинення їй тілесних ушкоджень, серйозних наслідків для її здоров`я не настало, але вона дуже хвилювалась стосовно їх наявності - адже в такому разі постраждала б не тільки вона, а й її матір. Підставою для відшкодування моральної шкоди є наявність факту протиправної поведінки винуватцем дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 проти неї, а також, підставою для відшкодування моральної шкоди є наявність факту пошкодження її майна. Виходячи з засад розумності та справедливості, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також тимчасового позбавлення її можливості користуватися транспортним засобом, розмір завданої моральної шкоди оцінює у 100 000 гривень.

Представник ОСОБА_2 адвокат Рощин В.С. подав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що відповідач є мобілізованою особою та на момент дорожньо-транспортної пригоди виконував обов`язки військової служби і здійснював захист Батьківщини від ворожого вторгнення країни агресора, має статус учасника бойових дій. Правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особами, які мають статус учасника бойових дій, врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у відповідності до статті 41.1. якого, МТСБУ відшкодовує шкоду, завдану особою, що має статус учасника бойових дій. Вимога позивачки про відшкодуваннявитрат на евакуацію з місця дорожньо-транспортної пригодив сумі 3 100 гривень суперечить вказаному Закону, адже витрати на евакуацію мають відшкодовані саме МТСБУ, оскільки входять до шкоди заподіяної майну потерпілого. Позивачка повинна звертатись з вимогою про відшкодування витрат на евакуацію транспортного засобу до МТСБУ. Вимога позивачки про відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 гривень є необґрунтованою, завищеною та фактично спрямованою на отримання вигоди, а не компенсації реального немайнового страждання. Дорожньо-транспортна пригода не спричинила позивачці тілесних ушкоджень, не порушила звичний спосіб її життя, і не вплинула на її фізичний чи психоемоційний стан у такій мірі, яка б могла бути кваліфікована як моральна шкода. Цивільне законодавство допускає компенсацію моральної шкоди заподіяної внаслідок пошкодження транспортного засобу, однак така шкода має бути не лише заявлена, а й доведена, а її відшкодування можливе лише за наявності особливих обставин справи, які доводять глибокі душевні страждання, пов`язані саме з цим фактом. Транспортний засіб позивачки не є унікальним, колекційним, пам`ятним чи незамінним об`єктом для неї, який би був тісно пов`язаний із її особистістю, родинною історією або емоційним станом. Відсутні будь-які докази того, що автомобіль мав особливе символічне або емоційне значення для власника. Тож загальне занепокоєння, стрес чи роздратування, спричинені пошкодженням автомобіля, не можуть вважатися моральною шкодою, яка підлягає компенсації, оскільки не мають ознак істотності, тривалості або глибини. Крім того матеріальну шкоду, пов`язану з ремонтом транспортного засобу, було повністю відшкодовано МТСБУ, що нейтралізувало будь-які додаткові клопоти, витрати чи зусилля з боку позивачки. У зв`язку з цим твердження про наявність моральних страждань є непереконливими та необґрунтованими. Відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 гривень може бути визнано розумним, у справах, де в результаті дорожньо-транспортної пригоди особа зазнає тяжких тілесних ушкоджень або втрачає близьких, де має місце стійке фізичне страждання, тривалий психоемоційний стрес, суттєві обмеження у повсякденному житті, а для пошкодження транспортного засобу є безпідставним, тим більше що заявлений розмір моральної шкоди перевищує розмір матеріальної шкоди і дорівнює ринковій вартості автомобіля позивачки. Позивачка вважає, що надмірне розширення меж компенсації моральної шкоди у справах, де є лише пошкодження автомобіля, але відсутні тілесні ушкодження, суперечить засадам розумності, справедливості та недопущення зловживання правом. Це може створити прецедент, за якого кожне дорожньо-транспортної пригоди, яке спричинило лише пошкодження майна, автоматично слугуватиме підставою для висунення вимог про значні суми компенсації моральної шкоди, що не відповідає її суті як механізму відновлення порушених немайнових благ, а не джерела додаткового прибутку.

Позивачка подала відповідь на відзив, в якій вказала, що відзив представника відповідача ще більш посилив її душевні, моральні страждання, тому що текст відзиву є образливим, представник відповідача фактично звинувачує її в шахрайстві, зазначаючи «що позов поданий не для відновлення порушеного права, а для безпідставного отримання вигоди, збагачення, має ознаки зловживання процесуальними правами». Таке нічим не підтверджене твердження, адже жодного рішення суду або вироку відносно неї не існує, є обурливим наклепом та в котре свідчить про відсутність моральних принципів у відповідача та порушення адвокатської етики його представником. В позовній заяві нею наведено законні підстави як звернення до суду, так і відшкодування шкоди, завданої відповідачем. Представник відповідача, аргументуючи прохання до суду відмовити в задоволені позову, посилається на той факт, що нібито на момент дорожньо-транспортної пригоди відповідач «виконував обов`язки військової служби і здійснював захист Батьківщини від ворожого вторгнення країни агресора», що жодним чином не відповідає дійсності, адже до позову додано Постанову Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 01 листопада 2024 року, згідно якої відповідача визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 124, 122-4, 130 КУпАП, та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Дорожньо-транспортна пригода сталась на вул. Сергія Синенка в місті Запоріжжі, за кермом відповідач був п`яний - то так він виконував свої обов`язки.Той факт, що особа, винна в дорожньо-транспортній пригоді, є офіцером Збройних сил України, лише поглиблює його провину та спричинену їй моральну шкоду, адже ОСОБА_2 здійснив дорожньо-транспортну пригоду, будучи в стані алкогольного сп`яніння, двічі тікав з місця пригоди, та ще й не визнав своєї провини, намагався «підставити» свою дружину, адже давав пояснення, нібито за кермом на момент дорожньо-транспортної пригоди була вона.

Ухвалою про відкриття провадження у справі від 27.05.2025 відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін.

Позивачка ОСОБА_1 позов підтримала. Зазначила, що моральну шкоду також зазнала її мати. МТСБУ сплатило страхове відшкодування у грудні 2024 року в сумі приблизно 79 000 гривень. До МТСБУ з вимогою про відшкодування шкоди , яка полягала в евакуації транспортного засобу з місця ДТП вона не зверталася.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не повідомив. Заяву про розгляд справи без його участі не подав.

Представник ОСОБА_2 адвокат Рощин В.С. в судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги позивачки не визнає з урахуванням обставин, викладених у відзиві. Матеріальна шкода є необґрунтованою та завищеною. Судові витрати позивачки на професійну правничу допомогу не обґрунтовані. Договір про надання правової допомоги з адвокатом укладений з позивачкою в іншій справі.

Заслухавши пояснення позивачки, представника відповідача, дослідивши заяву по суті спору, письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

24.08.2024 о 18.15 годині ОСОБА_2 , рухаючись по перехрестю вул. Сергія Синенка (Кремлівська) та вул. Іванівська в м. Запоріжжя, керуючи автомобілем Mitsubishi L200, державний номерний знак НОМЕР_2 , при зміні напрямку руху, не переконався у безпеці маневру та скоїв зіткнення з автомобілем ЗАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 , який рухався в попутному напрямку. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

24.08.2024 о 18.15 годині ОСОБА_2 , рухаючись по вул. Сергія Синенка (Кремлівська) поряд з буд. 17 в м. Запоріжжя, керуючи автомобілем Mitsubishi L200, державний номерний знак НОМЕР_2 , скоїв зіткнення з автомобілем ЗАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 , після цього місце пригоди залишив, чим порушив пункт 2.10.а ПДР України.

24.08.2024 о 18.15 годині ОСОБА_2 , рухаючись по вул. Сергія Синенка (Кремлівська) поряд з буд. 17 в м. Запоріжжя, керував автомобілем Mitsubishi L200, державний номерний знак НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, поведінка, яка не відповідає обстановці. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння в установленому законодавством порядку відмовився, чим порушив пункт 2.5 ПДР України. Від керування транспортним засобом водій був відсторонений, про повторність попереджено.

Постановою Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 01.11.2024 у справі № 334/7160/24 визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 та частиною першою статті 130 КУпАП, та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в сумі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами.

Згідно з медичними документами КНП «МІСЬКА ЛІКАРНЯ № 9» ЗМР від 25.08.2024 ОСОБА_1 зверталася за медичною допомогою до закладу 25.08.2024 в результаті того, що 24.08.2024 потрапила в дорожньо-транспортну пригоду.

25.08.2024 ОСОБА_1 сплачена технічна допомога з евакуації транспортного засобу ЗАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 , в сумі 3 100 гривень, що підтверджується фіскальним чеком.

Відповідно до Звіту № 27-10-24 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 29.10.2024, ринкова вартість транспортного засобу ЗАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1 , склала 103 047,25 гривень, вартість відновлювального ремонту в сумі 130 503,59 гривні, вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу склала 98 718,81 гривень (включаючи ПДВ на запасні частини), вартість збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу транспортного засобу ЗАЗ TF698К, державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 103 047,25 гривень.

На адресу позивачки був надісланий лист МТСБУ про прийняття рішення про виплату відшкодування шкоди в сумі 74 803,15 гривні.

Листом МТСБУ від 05.06.2025 № 3-01б/14288 підтверджується про виплату з відшкодування шкоди, заподіяної власнику майна ОСОБА_1 , в сумі 74 803,15 гривні. Вказану обставину також підтвердила в судовому засіданні і позивачка.

Відповідно до розрахунку вартості КТЗ марки ЗАЗ TF698К, державний номерний знак НОМЕР_1 , після ДТП та розміру регламентної виплати, від 12.12.2024, ринкова вартість КТЗ до ДТП склала 103 047,25 гривень, вартість КТЗ в пошкодженому стані 28 244,10 гривні, різниця вартості КТЗ до та після ДТП склала 74 803,15 гривні.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Нормами статті 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закон № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Частиною другою статті 22 ЦК України встановлено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі, що визначено у статті 4 Закону № 1961-IV.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У статті 979 ЦК України зазначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до статті 28 Закону № 1961-IV шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Відповідно до статті 30 Закону № 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі Постанова № 4) роз`яснено, що якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Суд встановив, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Mitsubishi L200, державний номерний знак НОМЕР_2 , станом на 24.08.2024 застрахована не була.

24.08.2024 дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_2 , що підтверджується постановою Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 01.11.2024 у справі № 334/7160/24.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб ЗАЗ TF698К, державний номерний знак НОМЕР_1 , був знищений, оскільки вартість відновлювального ремонту є вищою за вартість транспортного засобу.

Враховуючи те, що на моменту дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Mitsubishi L200, державний номерний знак НОМЕР_2 , застрахована не була, з метою відшкодування шкоди ОСОБА_1 звернулася до Моторного (транспортного) страхового бюро України, яке сплатило страхове відшкодування в сумі 74 803,15 гривні.

Позивачкою заявлена вимога до відповідача про відшкодування їй матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на евакуацію транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 3 100 гривень, яка полягала у евакуації пошкодженого транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до підпункту а) пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961 МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Згідно зі статтею 28 Закону № 1961 шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди..

Статтею 29 Закону № 1961-IV визначено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до пункту 30.2 статті 30 Закону № 1961-IV якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до частини першої статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).

За змістом зазначеної норми закону обов`язок відшкодування шкоди у особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, виникає у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди.

Розмір страхової суми визначається умовами договору страхування цивільно-правової відповідальності укладеного з власником (володільцем) транспортного засобу.

При цьому відповідно до постанови Правління Національного банку України від 30.05.2022 № 109 «Про розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеними після набрання чинності цією постановою за шкоду, заподіяну майну потерпілих, затверджені у розмірі 160 000 гривень на одного потерпілого.

Враховуючи те, що МТСБУ виплатило позивачці страхове відшкодування в сумі 74 803,15 гривні, відшкодування за евакуацію транспортного засобу позивачки з місця дорожньо-транспортної пригоди у сумі 3 100 гривень перебуває у межах страхової суми та мало бути виплачене МТСБУ за заявою позивачки.

Однак, як пояснила позивачка в судовому засіданні, вона не зверталась до МТСБУ з заявою про виплату страхового відшкодування, пов`язаного з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку про те, що позов в частині стягнення матеріальної шкоди є необґрунтованим та у його задоволенні необхідно відмовити.

Згідно частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Враховуючи викладене, зважаючи на глибину фізичних та душевних страждань позивачка, внаслідок знищення належного їй майна, ступінь вини відповідача, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в сумі 5 000 гривень, що відповідатиме принципу розумності і справедливості.

Суд не бере до уваги аргументи позивачки про завдання моральної шкоди її матері ОСОБА_3 , оскільки остання не була учасником дорожньо-транспортної пригоди і не є позивачем у цій справі.

За цієї ж обставини не є належними доказами у справі довідка № 399 від 05.03.2025 ФОП ОСОБА_4 , паспорт громадянина України та РНОКПП ОСОБА_3 , пенсійне посвідчення № НОМЕР_3 серії НОМЕР_4 від 07.06.2023, довідка до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ № 164631 від 15.05.2023, свідоцтво про народження (повторне) серії НОМЕР_5 від 13.12.2005, свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 від 31.08.1996, свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_7 від 13.12.2005, оскільки вони не стосуються предмета спору у цій справі.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи вищевказане та задоволення позову із зазначених судом підстав, суд вважає недоцільним надавати детальну відповідь на інші аргументи позивача.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Щодо вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу суд дійшов наступних висновків.

Як передбачено у статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (частина перша статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: (1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; (2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Приписами частини першої статті 26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VІ гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою сьомою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Судом встановлено, що 20.09.2024 між позивачкою ОСОБА_1 та адвокатом Сапожніковою Оленою Василівною укладений Договір про надання правової по адміністративній, цивільній справі № 334/7160/24. Інших доказів, які б підтверджували сплату витрат на правову допомогу, позивачкою не надано.

Таким чином вищевказаний договір укладений в іншій справі. Доказів щодо надання професійної правничої допомоги в цій справі позивачкою не надано.

Таким чином заявлені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу розподілу не підлягають.

Також судом встановлено, що 28.05.2025 між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Рощиним Володимиром Сергійовичем укладено Договір про надання правничої допомоги № 8/ц-1166-ЗП. Пунктом 3.2 Договору його сторонами визначений розмір гонорару 10 000 гривень.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № б/н від 28.05.2025 відповідачем сплачена адвокату за Договором 10 000 гривень.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в статті 627 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Позивачкою клопотання про зменшення розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу через їх неспівмірність складності справи не подавалось.

Враховуючи часткове задоволення позову, суд покладає на відповідача, понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 484,94 гривні (10 000 гривень (витрати відповідача на професійну правничу допомогу) х (5 000 (задоволена частина позову) *100 % : 103 100 гривень (ціна позову)), а витрати в сумі 9 515,03 гривень (10 000 гривень (витрати відповідача на професійну правничу допомогу) 484,84 гривні (покладені на відповідача витрати)) покладаються на позивачку.

Згідно з частиною першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позову з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 58,74 гривень (1 211,20 гривень (сплачений судовий збір) * (5 000 гривень (задоволена частина позову) * 100 % : 103 100 гривень (ціна позову)).

Керуючись статтями 10 - 13, 76 - 81, 89, 141, 263 - 265, 268, 279 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 58 (п`ятдесят вісім) гривень 74 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 515 (дев`ять тисяч п`ятсот п`ятнадцять) гривень 03 копійки.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Дніпровський районний суд міста Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Реквізити учасників справи:

позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 ,

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_9 .

Суддя М.В. Фетісов