ПОСТАНОВА

Іменем України

07 липня 2025 року м. Кропивницький

справа № 395/1663/24

провадження № 22-ц/4809/868/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Дуковського О.Л.., Письменний О. А.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2025 року (суддя Забуранний Р. А.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») звернулось до Новомиргородського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою, відповідно до якої просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 суму заборгованості у загальному розмірі: 62 540,08 грн, а саме:

- за Договором позики № 76295651 у розмірі 34 666,66 грн, з яких: 7 822,38 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 26 844,28 грн - сума заборгованості за відсотками;

- за Договором позики № 4631675 у розмірі 10 373,42 грн, з яких: 3 000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 7 373,42 грн - сума заборгованості за відсотками;

- за Кредитним договором № 03079-01/2024 у розмірі 11 406,75 грн, з яких: 2 010,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 9 396,75 грн - сума заборгованості за відсотками.

В обґрунтування позову вказує, що ОСОБА_1 як Позичальником укладені наступні договори: 1) договір позики від 28 вересня 2023 року № 4631675 (далі - Договір 1) з Позикодавцем Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» (далі ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів»); 2) договір позики від 29 вересня 2023 року №76295651 (далі - Договір 2) з Позикодавцем ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів»; 3) договір про надання фінансового кредиту від 05 січня 2024 року №03079-01/2024 (далі - Договір 3) з Кредитодавцем Товариством з обмеженою відповідальністю «Стар Файненс Груп» (далі - ТОВ «Стар Файненс Груп»).

Стверджує, що Позикодавець та Кредитодавець свої зобов`язання за Договорами 1-3 виконали у повному обсязі, надавши відповідачці у користування грошові кошти на умовах строковості, зворотності та платності.

Однак, Позичальник свої зобов`язання за Договорами 1-3 у погоджені сторонами строки належним чином не виконала.

У подальшому, на підставі укладених з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» договорів факторингу, ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ТОВ «Стар Файненс Груп» відступили свої права вимоги до відповідачки за Договорами 1-3 позивачу.

У зв`язку із невиконанням відповідачкою зобов`язань за Договорами 1-3, позивач вимушений звернутись до суду з позовом у даній справі.

ОСОБА_1 у поданому до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву вказала, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі у зв`язку з їх недоведеністю. На переконання відповідачки, матеріали позову не містять належних та допустимих доказів (первинних бухгалтерських документів) отримання нею кредитних коштів; позивачем не надано доказів відступлення фактору права вимоги; матеріали позову не містять підтвердженої та повної інформації стосовно розрахунку заборгованості. Також не погоджується з наданим позивачем розрахунком пред`явленої до стягнення суми боргу (а.с. 72-75).

У відповіді на відзив позивач вказує, що ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не володіє та не може володіти оригіналами первинних документів, що підтверджують отримання та повернення відповідачкою кредитних коштів, оскільки не є банківською установою. Просить врахувати, що позивач не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовував жодних штрафних санкцій до відповідачки; всі відсотки нараховувались виключно первісним кредитором відповідно до умов укладених Договорів. Вважає, що надані первісними кредиторами розрахунки заборгованості жодним чином не суперечать розрахункам, які було додано до позовної заяви на підтвердження розміру заборгованості за Договорами, а лише їх доповнюють та деталізують. На думку позивача, долучені докази є належними, допустимими та достатніми для підтвердження та обґрунтування розміру заборгованості відповідачки. Звертає увагу, що відповідачка будує свою позицію на концепції «негативного доказу» (а.с. 83-89).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2025 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» відмовлено.

Вирішуючи спір у даній справі по суті позовних вимог, судом зауважено, що ні позивачем, ні первісними кредиторами не надано доказів на підтвердження перерахування чи отримання відповідачкою кредитних коштів.

Виходячи з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів отримання відповідачкою коштів за Договорами 1-3, суттєвих умов та дійсності договірних зобов`язань, суд виснував про необхідність відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у даній справі, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На думку скаржника, суд першої інстанції не дослідив у повній мірі матеріали справи, необґрунтовано та помилково дійшов хибних висновків, оскільки позивачем до суду першої інстанції було надано всі докази. Крім того, на ухвалу суду про витребування доказів надано підтвердження перерахування коштів згідно укладених Договорів 1-3. Наголошує, що перерахування коштів на платіжну карту відповідачки за укладеними Договорами 1-3 було безпосередньо здійснено операторами онлайн-послуг платіжної інфраструктури, які здійснюють операцій з готівковими грошима, а оскільки перекази коштів здійснюються виключно у безготівковій формі, видаткові касові ордери на суму переказу не складаються. Також умовам угод з банками-екваєрами, від яких фактично надходять на картки клієнтів кошти до переказу, передбачено надходження від Компанії загальних сум поповнення карток за визначений період, а не сум окремих транзакцій, у зв`язку з цим виділення транзакції як окремого платежу із зазначенням призначення у банківській виписці не є можливим.

Вважає, що суд дійшов помилкового висновку щодо недоведеності зарахування відповідачці кредитних коштів, оскільки кошти були зараховані на зазначену в Договорах 1-3 карту банку у дату укладення цих Договорів та у розмірі відповідно до їх умов. Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» підтвердив належність картки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , яка отримала кредитні кошти та використала їх на власний розсуд.

Стверджує, щонарахування відсотків за Договорами 1-3 здійснювалось виключно первісними кредиторами відповідно до умов укладених Договорів.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 08 квітня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2025 року залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 22 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі; встановлено строк для подання відповідачкою відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно з ухвалою апеляційного суду від 24 квітня 2025 року закінчено підготовчі дії; постановлено розгляд справи за апеляційною скаргою здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідачка своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У період з 09 червня 2025 року по 27 червня 2025 року включно головуючий суддя Дьомич Л.М. та член колегії з розгляду даної справи суддя Письменний О.А. перебували у відпустці на підставі відповідних наказів голови Кропивницького апеляційного суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи від 07.07.2025р, замінено члена колегії суддів Мурашка С.І , який з 07.07.2025р перебуває у тривалій відпостці, на суддю Дуковського О.Л.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 вересня 2023 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 4631675 (Договір 1), за яким сторони погодили надання Позичальнику шляхом зарахування на банківський рахунок Позичальника суми позики у розмірі 3000,00 грн зі сплатою відсотків за користування позикою та на умовах повернення позики до 28 жовтня 2023 року (а.с.19-21).

29 вересня 2023 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики №76295651 (Договір 2), за умовами якого Позикодавець передає, а Позичальник отримує у власність грошові кошти у сумі 9500,00 грн шляхом зарахування на банківський рахунок Позикодавця зі сплатою відсотків за користування позикою строком на 30 днів (а.с.8-11).

14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 14/06/21 у відповідності до умов якого ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» передає (відступає) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» права вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрах прав вимоги (а.с.12-16, 22-23).

Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 27 лютого 2024 року №19 до Договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідачки за Договором 1 у розмірі 10373,42 грн, з яких: 3000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 7373,42 грн - сума заборгованості за відсотками (а.с. 108-109).

Відповідно до Реєстру боржників від 20 березня 2024 року №21 до Договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідачки за Договором 2 у розмірі 34666,66 грн, з яких: 7822,38 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 26844,28 грн - сума заборгованості за відсотками (а.с. 105-106).

05 січня 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту №03079-01/2024 (Договір 3), згідно з яким ТОВ «Стар Файненс Груп» надає відповідачці кредит у розмірі 5000,00 грн строком на 100 днів, дата погашення кредиту 13 квітня 2024 року зі сплатою процентів за ставкою 2,50% в день (а.с. 31-35).

29 квітня 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 29042024-1, у відповідності до умов якого ТОВ «Стар Файненс Груп» передає (відступає) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрах прав вимоги (а.с. 38-40).

Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу №29042024-1 від 29 квітня 2024 року, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідачки за Договором 3 у розмірі 17500,00 грн, з яких: 5000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 12500,00 грн - сума заборгованості за відсотками (а.с. 97-98).

Позивачем до суду першої інстанції надано виконанні первісними кредиторами розрахунки заборгованості відповідачки за Договорами 1-3, з яких вбачається, зокрема, здійснення відповідачкою платежів, спрямованих на погашення заборгованості за Договорами 1 та 2 (а.с. 90,116-124).

Як вбачається з банківської виписки з карткового рахунку відповідачки № НОМЕР_2 , що була надана АТ КБ «ПриватБанк» на вимогу ухвали суду першої інстанції, 28 вересня 2023 року на рахунок відповідачки були зараховані кошти у сумі 3000,00 грн, 29 вересня 2023 року у сумі 9500,00 грн, 05 січня 2024 року у сумі 5000,00 грн (а.с.146-156).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Однак, оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону не відповідає.

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

За ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оскільки відповідачка виконала послідовні дії в інформаційних системах, які використовуються ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ТОВ «Стар Файненс Груп», вважається, що сторони Договорів 1-3 досягли згоди щодо істотних умов цих Договорів.

Апеляційним судом враховано, що відповідачка не заперечила проти самого факту укладення нею Договорів 1-3, проте, заперечила факт виконання первісними кредиторами своїх зобов`язань та отримання нею кредитних коштів за Договорами.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі № 500/6150/14.

Відповідно до положень с. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Разом з тим, заперечуючи факт отримання коштів за Договорами 1-3, відповідачка зазначені Договори у судовому порядку не оспорювала. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні, стороною відповідачки до суду не надані.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.

Колегією суддів враховано, що відповідачка не спростувала того, що вона отримала кошти за Договором позики, а лише послалася на недоведеність таких фактів позивачем.

У контексті викладеного, колегія суддів звертає увагу також на те, що до предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.

Колегією суддів зважено на те, що відповідачка не надала жодного доказу, який би спростовував доводи позивача про те, що вона отримувала кошти за Договорами 1-3.

Натомість, надану АТ КБ «ПриватБанк» до суду першої інстанції виписку, з якої вбачається зарахування на картковий рахунок відповідачки, який зазначений у Договорах 1-3, коштів, розмір яких погоджений у Договорах, та саме в дату укладення Договорів, апеляційний суд вважає належним та допустимим доказом на підтвердження виконання ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ТОВ «Стар Файненс Груп»своїх зобов`язань за Договорами. До того ж, АТ КБ «ПриватБанк» підтвердив належність картки № № НОМЕР_2 саме відповідачці.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

За встановлених апеляційним судом у даній справі обставин часткової сплати відповідачкою заборгованості за Договором 1 у сумі 2886,58 грн та за Договором 2 у сумі 1677,62 грн, що зараховані у рахунок погашення заборгованості по процентам за вказаними Договорами, не заслуговують на увагу доводи відповідачки щодо невизнання нею факту отримання кредитних коштів.

Відтак, суд першої інстанції дійшов безпідставного та необґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем факту отримання відповідачкою кредитних коштів за Договорами 1-3.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за Договорами 1-3 належним чином не виконала, у результаті чого утворилась заборгованість за цими Договорами.

Перевіряючи обґрунтованість пред`явленої до стягнення суми заборгованості відповідачки за Договорами 1-3, колегія суддів виходить з наступного.

З розрахунку заборгованості за Договором 1 вбачається, що між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та відповідачкою укладався ряд додаткових угод до Договору 1, зміст яких судом не встановлений, оскільки позивачем вказані додаткові угоди до суду не надавались.

Тому суд апеляційної інстанції виходить з умов Договору 1 та враховує, що відповідно до ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №300/438/18.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Зважаючи на умови Договору 1 та розрахунку заборгованості за цим Договором, відповідачка мала сплатити суму позики у розмірі 3000,00 грн та нараховані проценти за користування позикою у строк до 28 жовтня 2023 року.

Як вбачається з розрахунку, сума відсотків за користування позикою, що нараховані до 28 жовтня 2023 року включно складає 2160,00 грн. Подальше, поза строком кредитування, нарахування первісним кредитором процентів за користування відповідачкою кредитними коштами було необґрунтованим, чого безпідставно не враховано позивачем.

Апеляційним судом з`ясовано, що всі платежі, спрямовані на часткове погашення заборгованості за Договором 1 у загальній сумі 2886,58 грн, сплачені відповідачкою після закінчення строку кредитування, а саме: 01 листопада 2023 року у сумі 50,00 грн, 23 листопада 2023 року у сумі 1064,29 грн, 08 грудня 2023 року у сумі 1064,29 грн та 28 грудня 2023 року у сумі 708,00 грн, а тому мають бути зараховані у рахунок погашення заборгованості по процентам, що існувала на момент закінчення строку кредитування: 2160,00 грн - 2886,58 грн = - 726,58 грн. Отже, відповідачкою сплачено заборгованість по процентам за користування позикою за Договором 1 у повному обсязі. Залишок сплаченої відповідачкою суми у розмірі 726,58 грн має бути зарахований у рахунок погашення основної заборгованості за Договором 1, яка відтак складатиме: 3000,00 грн 726,58 грн = 2273,42 грн.

Отже, за Договором 1 стягненню з відповідачки підлягає основна заборгованість у розмірі 2273,42 грн.

За умовами Договору 2, відповідачка мала сплатити суму позики у розмірі 9500,00 грн та нараховані проценти за користування позикою у строк до 29 жовтня 2023 року.

З розрахунку заборгованості вбачається, що сума відсотків за користування позикою, нарахованих до 29 жовтня 2023 року включно, складає 7125,00 грн. Подальше, поза строком кредитування, нарахування первісним кредитором процентів за користування відповідачкою кредитними коштами було необґрунтованим. Зазначеного позивачем враховано не було.

Як встановлено апеляційним судом, всі платежі, спрямовані на часткове погашення заборгованості за Договором 2 у загальній сумі 1677,62 грн були спрямовані на погашення заборгованості за основною сумою боргу, а тому її розмір складає 7822,38 грн.

За викладеного, за Договором 2 з відповідачки підлягає заборгованість по основній сумі боргу у розмірі 7822,38 грн та заборгованість по процентам за користування позикою у сумі 7125,00 грн, що загалом складає 14947,38 грн.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за Договором 1 та Договором 2 підлягають частковому задоволенню.

Наданий ТОВ «Стар Файненс Груп» розрахунок заборгованості відповідачки за Договором 3 є обґрунтованим, а тому стягненню з відповідачки підлягає сума заборгованості за цим Договором у межах заявлених позивачем вимог, тобто у загальній сумі 11406,75 грн, з яких: 2010,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 9396,75 грн - сума заборгованості за відсотками.

Оскільки судом першої інстанції наведеного вище безпідставно враховано не було, що призвело до неправильного висновку по суті спору, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Викладене, а також встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті спору про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України витрати позивача зі сплати судового збору у судах першої та апеляційної інстанцій покладаються на відповідачку пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задовольнити частково.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2025 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення у справі.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» основну заборгованість за Договором позики від 28 вересня 2023 року № 4631675 у розмірі 2273,42 грн; заборгованість за Договором позики від 29 вересня 2023 року №76295651 у розмірі 14947,38 грн, з яких: 7822,38 грн - заборгованість за основною сумою та 7125,00 грн - заборгованість за відсотками; заборгованість за Кредитним договором № 03079-01/2024 у розмірі 11 406,75 грн, з яких: 2 010,00 грн заборгованість за основною сумою боргу, 9 396,75 грн - заборгованість за відсотками.

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 1535,80 грн та за подання апеляційної скарги у сумі 2303,70 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О.Л. Дуковський

О. А. Письменний