ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 642/533/24
Номер провадження 22-ц/818/1527/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника позивача адвоката Смаль В. В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2024 року в складі судді Вікторова В.В. по справі № 642/533/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що з 21 лютого 1992 року по 03 червня 2005 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час перебування у шлюбі 10 липня 1997 року подружжям придбано 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке було зареєстровано за відповідачем.

Сторони разом з дітьми були зареєстровані у зазначеному житловому будинку та проживали там однією сім`єю до лютого 2021 року. В зв`язку з військовою агресією рф вона разом з донькою виїхала до Швейцарії, отримавши там тимчасовий прихисток.

У жовтні 2024 року позивачці стало відомо про зняття її разом з дітьми з реєстрації із житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вказувала, що 1/2 частина зазначеного будинку є спільним майном подружжя та підлягає поділу між сторонами.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просила в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину частки відповідача у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , також стягнути судові витрати.

04 березня 2024 року ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, у якому просив позов залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що 1/2 частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є його особистою власністю, оскільки придбана ним за особисті кошти, які були ним отримані від його матері ОСОБА_5 , яка саме перед придбанням ним частини спірного домоволодіння продала належну їй частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Також просив застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки позов про поділ майна подружжя подано зі спливом 27 років після придбання частини домоволодіння та 18 років після розірвання шлюбу з позивачкою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку у 1/2 частині домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позову в сумі 1211 грн 20 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна частина домоволодіння придбана подружжям у період шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, а тому наявні підстави для визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину в 1/2 частині домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя.

Також суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки про порушення своїх прав позивачка дізналась лише у 2023 році у зв`язку зі зняттям з зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

На вказане судове рішення 26 грудня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне дослідження письмових доказів та встановлення обставин, що мають значення для справи, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірне домоволодіння придбане за його особисті кошти, а саме які він отримав від своєї матері ОСОБА_5 . Його дружина за час перебування у шлюбі та після розірвання шлюбу не працювала, будь-яких джерел доходу не мала.

Вказував, що з метою підтвердження походження коштів на придбання спірного майна ним було заявлено клопотання про витребування договору купівлі- продажу від 10 липня 1997 року, яке було залишено судом першої інстанції без задоволення.

Вказував, що ОСОБА_2 спільно з донькою не проживають по АДРЕСА_1 з 2018 року, а також не сплачують комунальні та інші належні платежі, не підтримують домоволодіння в належному стані, в результаті чого виникла заборгованість, що змусило звернутись з заявою про зняття з реєстрації зазначених осіб.

Спірне нерухоме майно було придбано за згодою позивачки, а тому остання з 10 липня 1997 року мала усвідомлювати про наявність частки у вказаному майні, проте на протязі всього часу, та після розлучення (майже 18 років) не приймала ні яких дій, на виділення в натурі або на поділ майна подружжя.

Крім того, при подані позову позивачем та його представником не надано суду експертної грошової оцінки вартості 1/2 будинку по АДРЕСА_1 , а тому ціна позову у розмірі 121120,00 грн є необґрунтованою.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, представника позивача адвоката Смаль В. В., який проти скарги заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що з 21 лютого 1992 року по 11 квітня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.11,13).

10 липня 1997 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за яким останній придбав 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 . За цим договором в користування покупця переходить жилий будинок літ. А-1, надвірні будівлі літня кухня «Н», льох літ. «З», сарай літ. «О», гараж літ. «Л», №І-5,7 огорожа, № 6 зливна яма, І замощення згідно плану ХМБТІ Договір посвідчено державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Мороз Г.І. та зареєстровано в реєстрі за № 2- 3843 (а.с. 12).

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 24 листопада 2023 року ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 09 вересня 1997 року по 12 липня 2023 року (а.с. 10).

На підставі вказаного договору згідно з довідкою КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 21 грудня 2023 року право на об`єкт нерухомого майна -1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 116).

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Враховуючи зазначені правові норми і порядок набуття спільного майна, його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України.

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КПШС України).

Вказані норми узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України.

Зокрема, положеннями статті 60 СК України визначено що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина 1 статті 61 ЦК України).

Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто ( пункти 2, 3 частини 1 статті 57 СК України).

З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує.

Встановивши, що спірне нерухоме майно було придбано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за відсутності доказів спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, суд дійшов правильного висновку про те що вказане майно є спільним майном подружжя та підлягає поділу між ними.

Заперечення відповідача, що нерухоме майно придбано за його особисті кошти , що були надані його матір`ю від продажу належного їй майна є необґрунтованими.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріали справи не містять доказів дарування ОСОБА_1 грошових коштів необхідних для придбання житлової будівлі. Рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Харкова Харківської області від 13 травня 1997 року, яким дозволено ОСОБА_5 та ОСОБА_1 відчужити належну їм частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 не є безумовною підставою вважати, що кошти від його продажу були спрямовані на купівлю нової нерухомості.

Доводи відповідача, що позивачка на час набуття майна за адресою: АДРЕСА_1 , не працювала не спростовуються презумпцію спільності майна подружжя.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то воно задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частини 3 статті 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 цього Кодексу у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Подібні за змістом положення містяться у статті 72 СК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частинами 1,5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується насамперед з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 сформульовано висновок про те, що вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Не користування колишнім подружжям майном, яке було набуто у шлюбі, після його розірвання не позбавляє його/її права власності на це майно. Якщо частка у спільному майні подружжя потребує утримання, збереження, догляду (зокрема, квартира), той з (колишнього) подружжя, який продовжує користуватися цим майном та утримувати його, має право вимагати від другого колишнього подружжя відповідної матеріальної (грошової) компенсації понесених витрат (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 643/17707/15-ц, від 26 січня 2023 року у справі № 296/1550/20, від 11 жовтня 2023 року у справі№ 359/6727/21).

Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17 дійшов правового висновку про те, що порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині 1 статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду погодилася із правовим висновком, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись по суду з позовом, ОСОБА_2 зазначала, що про порушення своїх прав як співвласника майна їй стало відомо лише у 2023 року після зняття її з реєстрації за цією адресою, оскільки після розірвання шлюбу до цього часу відповідач не заперечував що спірне майно є спільним майном подружжя та у сторін був відсутній спір щодо цього майна.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 у спірному житлі зареєстрована та проживала з 09 вересня 1997 року по 12 липня 2023 року. Після розірвання шлюбу позивачка не була знята з реєстрації з вказаного житла, що свідчить про визнання сторонами наявності права у неї на користування цим майном як співвласником.

Доказів, що між сторонами існував спір щодо майна та ОСОБА_2 була обізнана щодо порушення її прав, у інший період, ніж наведено позивачкою, відповідачем не надано. Доводи ОСОБА_1 , що позивачка не несе тягар утримання майна не свідчать про необґрунтованість позовних вимог. Відповідач не позбавлений можливості звернутись до суду з позовом про відшкодування понесених ним витрат та вартості комунальних послуг.

Таким чином, встановивши, що з моменту припинення між сторонами відносин, що притаманні подружжю, право позивачки на частку спірного майна відповідачем не оспорювалося, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 липня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина