Справа №461/3103/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Романюка В.Ф.,

з участю: секретаря судового засідання Салика С.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Львівського національного університету ім. Івана Франка (адреса: 79000, м. Львів, вул. Університетська, 1, ) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить скасувати наказ Львівського національного університету імені Івана Франка №317 від 05.03.2025 року «Про звільнення професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики ОСОБА_3 », поновити ОСОБА_3 на посаді професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики Львівського національного університету імені Івана Франка та стягнути з Львівського національного університету імені Івана Франка на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу на посаді професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики Львівського національного університету імені Івана Франка.

В обґрунтування поданого позову покликається на те, що відповідно до наказу Львівського національного університету імені Івана Франка №317 від 05.03.2025 року «Про звільнення професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики ОСОБА_3 » вирішено звільнити ОСОБА_3 з посади професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики Львівського національного університету імені Івана Франка на підставі п. 3 ч. 1 ст. 41 КУПП з 06.03.2025 року.

Підстава звільнення рішення Комісії з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка щодо розгляду справи професора факультету журналістики Лося Йосипа Дмитровича від 03.03.2025 року.

Позивач зазначає, що вважає такий наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відсутні правові підстави щодо звільнення.

Щодо повноважень Комісії з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка зазначає наступне.

Комісія діє на підставі Положення про Комісію з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка, затверджене ректором 25.09.2019 року.

У своєму рішенні комісія рекомендувала рекомендувати звільнити позивача.

Аналіз Положення свідчить про відсутність повноважень щодо рекомендацій звільнити того чи іншого працівника ЛНУ ім. І. Франка.

Відповідно до п. 2.3 Положення Комісія наділяється повноваженнями щодо розгляду заяв стосовно вирішення конфліктів у різних проявах, порушення етичних норм поведінки і надання за результатами розгляду відповідних рекомендацій ректору університету.

У ЛНУ ім. І. Франка діє Вчена рада, яка діє на підставі Положення про Вчену Раду Львівського національного університету імені Івана Франка, затвердженою Головою Вченої ради 25.04.2019 року.

Відповідно до п. 3.1.1 Вчена рада створює постійні комісії з найважливіших питань функціонування університету, зокрема Комісія з питань етики та професійної діяльності.

Пункт 4 Положення про Вчену Раду визначає компетенції Вченої ради. Аналіз таких компетенцій свідчить про те, що лише п. 4.10 стосується питання звільнення: «Подає пропозиції ректору щодо призначення та звільнення з посад проректорів та головного бухгалтера».

Ні Положення про Комісію з питань етики та професійної діяльності, ні Положення про Вчену Раду Львівського національного університету імені Івана Франка не містять повноважень щодо рекомендацій про звільнення позивача.

Позивач зазначає, що оскаржуваний наказ містить єдину підставу звільнення Рішення комісії. Позивач звільнений за вчинення «аморальної дії», як про це зазначено в оскаржуваному наказі. Натомість Рішення комісії не містить даних щодо такої аморальної дії з Рішення не вбачається дати такої дії, стосовно кого вчинена така дія, суть цієї аморальної дії.

Вказане свідчить про відсутність встановлених фактів, які могли б свідчити про неналежну поведінку позивача.

Враховуючи викладене, просить позов задоволити.

Ухвалою суду від 16 квітня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін у судове засідання.

27 травня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що вважає позов безпідставним та необґрунтованим, а також таким, що до задоволення не підлягає, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до наказу Львівського національного університету імені Івана Франка від 05.03.2025 року за №317 «Про звільнення професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики ОСОБА_3 », враховуючи Рішення Комісії з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка від 03.03.2025 року щодо вчинення професором кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики ОСОБА_3 аморальної дії, яка є несумісною з функціями викладача вищої школи, порушенням п. 3 ч. 11.12 Розділу 11 Статуту Університету щодо дотримання норм педагогічної етики, моралі, поваги до честі і гідності осіб, які навчаються в Університеті, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, було вирішено звільнити ОСОБА_3 з посади професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики Львівського національного університету імені Івана Франка на підставі п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України з 06.03.2025 року.

Підстава: рішення Комісії з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка від 03.03.2025 року.

Як вбачається із Рішення Комісії з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка щодо розгляду справи професора факультету журналістики Лося Йосипа Дмитровича від 03.03.2025 року (далі Рішення), підставою для такого засідання стало звернення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Львівській області Т.Подвірного від 26.02.2025 року за № 2806.2/25/01 (копія додається) щодо оприлюднених свідчень журналістки ОСОБА_4 (htths:bit.ly/4kj6C9Z) про можливі випадки сексуальних домагань зі сторони викладача факультету журналістики ЛНУ імені Івана Франка Йосипа Лося.

Зокрема, підставою для прийняття Рішення Комісією від 03.03.2025 року стали (передостанній абзац Рішення): «(1) пояснення професора Й.Д. Лося, (2) пояснення усіх членів Комісії, (3) здійснивши аналіз публікацій у ЗМІ, (4) скарги колишніх студентів факультету журналістики, (5) враховуючи позицію студентів факультету журналістики щодо відмови відвідувати лекційно семінарські заняття під керівництвом професора Й.Д. Лося, Комісія констатувала, що ним вчинено аморальні дії, які є несумісними з функціями викладача вищої школи».

Засідання Комісії проводилось 27.02.2025 року та 03.03.2025 року.

27.02.2025 року на засіданні Комісії було заслухано пояснення професора Лося Й.Д., в яких останній значну частину часу свого виступу присвятив власній науковій діяльності, яку він здійснював упродовж викладацької діяльності у Львівському національному університеті імені Івана Франка. Щодо скарги, яка надійшла на адресу Комісії, останній пояснив, що це наклеп, спрямований проти нього. З приводу запитань членів Комісії, що таких скарг надійшло декілька і вони несуть ознаки систематичності в діях професора Й.Д. Лося, останній не надав жодних пояснень.

На засіданні комісії виступив голова профспілки студентів факультету журналістики, який повідомив про те, що студенти відмовляються відвідувати лекційні та семінарські заняття під керівництвом професора Й.Д. Лося, а також відповідне обурення вже почало лунати і від батьків студентів, які навчаються на факультеті журналістики.

Перед засіданням Комісії 03.03.2025 року професор Й.Д. Лось повідомив про те, що його представники підготували відповідний позов до журналістів щодо захисту честі, гідності та ділової репутації, однак не повідомив, чи такий поданий до суду чи ні, а така інформація була відсутня на офіційному сайті «Судова влада України» як станом на 03.03.2025 року, так і станом на сьогоднішній день.

Щодо аналізу публікацій у ЗМІ, які станом на 03.03.2025 року були розміщені в мережі інтернет, вбачається те, що публікація з оприлюдненими свідченнями журналістки ОСОБА_4 мала місце в мережі Інтернет (facebook) ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На засіданні Комісії 27.05.2025 року стало відомо про те, що під вказаною публікацією ОСОБА_4 міститься цілий ряд коментарів, які можна ідентифікувати як з колишніми випускниками Львівського національного університету імені Івана Франка так і з студентами, які навчаються на даний час на факультеті журналістики.

Як вбачається із публікації на офіційному сайті LVIV.MEDIA від 25 лютого 17:00 (тобто, ще до засідання Комісії 27.02.2025 року та 03.03.2025 року) «87 річний професор Львівського університету прокоментував звинувачення у домаганнях студенток», ОСОБА_5 категорично заперечив усі звинувачення та назвав ситуацію «провокацією».

Коли ж його запитали, чому тоді колишні студентки описують подібні випадки, ОСОБА_6 відповів: «Тому що свині, пацята. Це провокація, хтось провокує, вороги. Не вірте, це ж гріх великий». На аргумент, що про його поведінку говорять жінки, які зараз є відомими журналістами та працюють у медіа, професор сказав «Ну і що з того, може видання хороші, але як люди це свині».

Також, відповідні коментарі від 25.02.2025 року (18:54) професора Йосипа Лося містяться на офіційному сайті ZAXID.NET «Викладача Львівського університету Йосипа Лося звинуватили у домаганнях».

Тобто, враховуючи усі в сукупності вищенаведені обставини, аморальної дії поведінку (в тому числі висловлювання професора ОСОБА_3 на адресу як колишніх так і теперішніх студентів у ЗМІ), які є несумісними з функціями викладача вищої школи, та які пролунали саме 25.02.2025 року, вважаємо, що Львівським національним університетом імені Івана Франка у межах місячного строку встановленого ст. 148 КЗпП України застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення.

Саме тому, враховуючи вищенаведені обставини, Рішення Комісії від 03.03.2025 року, а також порушення пп. 3 п. 11.12 Розділу 11 Статуту з боку позивача у справі, прийшло до висновку про вчинення позивачем аморальної дії (проступку), який суперечить вимогам педагогічної етики, моралі, а також суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні цінності, які склалися в суспільстві, що вказувало на наявність підстав для його звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Відтак, враховуючи вищенаведені обставини, представник відповідача просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Львівського національного університету імені Івана Франка про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі №461/3103/25, відмовити повністю.

10 липня 2025 року у судовому засіданні позивач ОСОБА_3 просив скасувати наказ про звільнення з посади професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики Львівського національного університету імені Івана Франка. Вважає, що підстав для звільнення немає.

У судовому засіданні представник позивача Гелемей Ю. позов підтримав, з підстав викладених у ньому, просив задоволити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов заперечив, з підстав викладених у відзиві, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до наказу Львівського національного університету імені Івана Франка від 05.03.2025 року за №317 «Про звільнення професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики ОСОБА_3 », враховуючи Рішення Комісії з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана франка від 03.03.2025 року щодо вчинення професором кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики ОСОБА_3 аморальної дії, яка є несумісною з функціями викладача вищої школи, порушенням п. 3 ч. 11.12 Розділу 11 Статуту Університету щодо дотримання норм педагогічної етики, моралі, поваги до честі і гідності осіб, які навчаються в Університету, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, було вирішено звільнити ОСОБА_3 з посади професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики Львівського національного університету імені Івана Франка на підставі п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України з 06.03.2025 року.

Підстава: рішення Комісії з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка від 03.03.2025 року.

27 лютого 2025 року та 03 березня 2025 року відбулися засідання Комісії з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка щодо розгляду справи професора факультету журналістики Лося Йосипа Дмитровича. З наявної у матеріалах справи копії рішення Комісії, вбачається, що таке відбулося у присутності 8 членів Комісії. Комісія розглянула звернення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Львівській області Т. Подвірного від 26.02.2025 року за №2806.2/25/01.

27.02.2025 року на засіданні Комісії було заслухано пояснення професора Лося Й.Д., в яких останній значну частину часу свого виступу присвятив власній науковій діяльності, яку він здійснював упродовж викладацької діяльності у Львівському національному університеті імені Івана Франка. Щодо скарги, яка надійшла на адресу Комісії, останній пояснив, що це наклеп, спрямований проти нього. З приводу запитань членів Комісії, що таких скарг надійшло декілька і вони несуть ознаки систематичності в діях професора Й.Д. Лося, останній не надав жодних пояснень.

На засіданні комісії виступив голова профспілки студентів факультету журналістики, який повідомив про те, що студенти відмовляються відвідувати лекційні та семінарські заняття під керівництвом професора Й.Д. Лося, а також відповідне обурення вже почало лунати і від батьків студентів, які навчаються на факультеті журналістики.

Перед засіданням Комісії 03.03.2025 року професор Й.Д. Лось повідомив про те, що його представники підготували відповідний позов до журналістів щодо захисту честі, гідності та ділової репутації, однак не повідомив, чи такий поданий до суду чи ні, а така інформація була відсутня на офіційному сайті «Судова влада України» як станом на 03.03.2025 року, так і станом на сьогоднішній день.

Щодо аналізу публікацій у ЗМІ, які станом на 03.03.2025 року були розміщені в мережі інтернет, вбачається те, що публікація з оприлюдненими свідченнями журналістки ОСОБА_4 мала місце в мережі Інтернет (facebook) ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На засіданні Комісії 27.05.2025 року стало відомо про те, що під вказаною публікацією ОСОБА_4 міститься цілий ряд коментарів, які можна ідентифікувати як з колишніми випускниками Львівського національного університету імені Івана Франка так і з студентами, які навчаються на даний час на факультеті журналістики.

Як вбачається із публікації на офіційному сайті LVIV.MEDIA від 25 лютого 17:00 (тобто, ще до засідання Комісії 27.02.2025 року та 03.03.2025 року) «87 річний професор Львівського університету прокоментував звинувачення у домаганнях студенток», ОСОБА_5 категорично заперечив усі звинувачення та назвав ситуацію «провокацією».

Також, відповідні коментарі від 25.02.2025 року (18:54) професора Йосипа Лося містяться на офіційному сайті ZAXID.NET «Викладача Львівського університету Йосипа Лося звинуватили у домаганнях».

За результатами засідання Комісії (у результаті таємного голосування) було ухвалено Рішення рекомендувати в.о. ректора Львівського національного університету імені Івана Франка проф. В.П. Мельнику звільнити проф. Й.Д. Лося з посади професора кафедри зарубіжної преси та інформації Львівського національного університету імені Івана Франка за вчинення ним аморального проступку несумісного із продовженням даної роботи. Результати голосування за 7 голосів, проти 0 (одна особа, яка брала участь в засіданні Комісії в режимі онлайн не голосувала).

Згідно частини 3 статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За правовою нормою частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України).

Відповідно до статті 5-1 Кодексу законів про працю України, серед гарантій забезпечення права громадян на працю є, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників за певних умов.

З підстав учинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п. 3 ст. 41 КЗпП), можуть бути звільнені тільки ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обовязків, так і не повязаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнане правильним, якщо воно проведено внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами.

Виходячи з положень вищезазначених норм права, позивач належить до категорії працівників, які можуть бути звільнені на підставі пункту 3 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України.

У свою чергу, звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов:

1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами;

2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію.

Таке звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (наприклад вчинення такого проступку у громадських місцях або у побуті).

Поряд з цим, трудове законодавство не визначає поняття аморального проступку, а отже такий термін є оціночним судженням, оскільки не конкретизований законодавцем. Суд, як орган, що здійснює правосуддя, на підставі встановлених обставин конкретної справи, наділений можливістю на свій розсуд надавати оцінку тій чи іншій дії, яка може свідчити про порушення загальноприйнятих норм і правил, моральних засад суспільства, моральних цінностей, які склалися у суспільстві, і суперечать змісту трудової функції, дискредитуючи виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб.

Виходячи з системи уявлень, норм та оцінок, що регулюють поведінку людей, які склалися у суспільстві, аморальним проступком, слід вважати винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні звичаї суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 54 закону «Про освіту» педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обов`язки.

За змістом ст. 56 закону «Про освіту», педагогічні та науково-педагогічні працівники зобовязані постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням та особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі (правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей); виховувати в дітей і молоді повагу до батьків, жінки, старших за віком.

Засадами державної політики у сфері освіти та принципами освітньої діяльності є, зокрема, формування поваги до прав і свобод людини, виховання патріотизму, поваги до культурних цінностей Українського народу, його історико-культурного надбання і традицій, формування усвідомленої потреби в дотриманні Конституції та законів України, нетерпимості до їх порушення, формування поваги до прав і свобод людини, нетерпимості до приниження її честі та гідності, фізичного або психологічного насильства, а також до дискримінації за будь-якими ознаками (стаття 6 Закону України «Про освіту»).

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію вчитель, педагог, вихователь, зобовязані бути людьми високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за п. 3 ст. 41 КЗпП.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №495/47/18 (провадження №61-44378св18) вказано, що особи, трудовим обов`язком яких є виховання, повинні бути не тільки висококваліфікованими спеціалістами, а й людьми високої духовності та моральних переконань. Особистий приклад викладача, його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні впливу на молодь, становлять ту виховну силу, яку не можна замінити підручниками. Працівник, який виконує виховні функції, повинен постійно дивитися за собою, відчувати, що його поведінка перебуває під контролем тих, кого він виховує, а також суспільства в цілому.

Підставою для звільнення за пунктом 3 частини 1 статті 43 Кодексу законів про працю України, є не будь-який аморальний проступок, а такий, що несумісний із продовженням цієї роботи. Оскільки законодавцем не визначено критеріїв визначення межі між проступками, сумісними і не сумісними з продовженням роботи, тому суд зобов`язаний з метою виконання завдань цивільного судочинства самостійно надати оцінку і встановити, чи є аморальний проступок, за який звільнено працівника, таким, що сумісний із продовженням роботи з урахуванням конкретних обставин справи.

25.09.2019 року ректором Львівського національного університету імені Івана Франка В.П. Мельником, було затверджено Положення про комісію з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка (далі Положення).

Відповідно до п. 2.1. Положення, Комісія є колегіальним органом, метою якого є сприяння дотриманню етичних принципів і стандартів, фундаментальних принципів академічної доброчесності та розв`язанню конфліктних ситуацій між членами університетської спільноти.

Згідно п. 2.2. Положення, завданнями Комісії є (зокрема, серед інших Завдань):

- надавати експертні оцінки щодо етичності і поведінки членів університетської спільноти та рекомендації щодо застосування санкції за їх порушення;

- забезпечувати вирішення конфліктів, які виникають в освітньому середовищі пов`язаних із будь якими проявами гендерного насильства, дискримінації чи домагань у різних проявах із залученням фахівців психологічної служби Університету;

- забезпечувати вирішення інших конфліктів, зокрема конфлікту інтересів.

Відповідно до п. 2.3. Положення, для виконання поставлених завдань Комісія наділяється повноваженнями щодо:

- розгляду заяв стосовно вирішення конфліктів у різних проявах, порушення етичних норм поведінки і надання за результатами розгляду відповідних рекомендацій ректору Університету.

Згідно п. 6.1. Положення, рішення приймають таємним голосуванням. Рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосувала більшість від присутніх на засіданні членів Комісії. Якщо голоси членів Комісії поділилися порівну, вирішальним є голос головуючого на засіданні.

Пунктом 6.3. Положення передбачено, що рішення Комісії мають рекомендаційний характери і подаються ректору Університету або Вчені раді Університету для ухвалення ним остаточного рішення.

Тобто, аналізуючи зміст Положення затвердженого 25.09.2019 року ректором Львівського національного університету імені Івана Франка вбачається те, що Комісія з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка при прийнятті Рішення від 03.03.2025 року діяла в порядку та в межах наданих повноважень передбачених у затвердженому Положенні.

Крім цього, наказом Міністерства освіти і науки України від 04.10.2023 року за №1201 «Про затвердження Статуту Львівського національного університету імені Івана Франка», було затверджено Статут Львівського національного університету імені Івана Франка, погоджений Конференцією трудового колективу 23.05.2023 року (далі Статут).

Відповідно до п. 6.1. Статуту, безпосереднє управління діяльністю Університету здійснює Ректор. Його права, обов`язки та відповідальність визначаються законодавством, цим Статутом та контрактом.

Згідно із пп. 6.4.4. п. 6.4. Статуту, Ректор Університету видає накази і розпорядження, дає доручення, обов`язкові для виконання всіма учасниками освітнього процесу і структурними підрозділами Університету.

Підпунктом 6.4.7. п. 6.4. Статуту, Ректор Університету приймає на посаду та звільняє з посади працівників Університету, а також визначає їхні функціональні обов`язки. Призначає проректорів за погодженням із вченою радою та органом студентського самоврядування.

Тобто, аналізуючи зміст Статуту Львівського національного університету імені Івана Франка, затвердженого наказом від 04.10.2023 року за №1201, вбачається те, що в.о. Ректора Львівського національного університету імені Івана Франка при прийнятті Наказу за №317 від 05.03.2025 року діяв в порядку та в межах наданих повноважень передбачених Статутом.

Відповідно до пп. 3 п. 11.12 Розділу 11 Статуту Львівського національного університету імені Івана Франка (посилання на який міститься в преамбулі Наказу №317 від 05.03.2025 року), науково педагогічні, наукові та педагогічні працівники Університету зобов`язані дотримуватися норм педагогічної етики, моралі, поважати честь і гідність осіб, які навчаються у Університеті, прищеплювати їм любов до України, виховувати в дусі українського патріотизму і поваги до Конституції та законів України, державних символів та правил соціального співжиття.

У процесі судового розгляду, зокрема із поданого відзиву на позовну заяву та долучених до нього доказів, встановлено, що підставою для звільнення ОСОБА_3 стало Рішення Комісії з питань етики та професійної діяльності Вченої ради Львівського національного університету імені Івана Франка від 03.03.2025 року.

Підставою для засідання Комісії стало звернення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Львівській області Т.Подвірного від 26.02.2025 року за № 2806.2/25/01 (копія додається) щодо оприлюднених свідчень журналістки ОСОБА_4 (htths:bit.ly/4kj6C9Z) про можливі випадки сексуальних домагань зі сторони викладача факультету журналістики ЛНУ імені Івана Франка Йосипа Лося.

Питання чи містять такі дії ознаки аморального проступку досліджувалося на засіданні Комісії. За результатами наведеного засідання, враховуючи усі обставини, заслухавши пояснення професора ОСОБА_7 , пояснення усіх членів Комісії, здійснивши аналіз публікацій у ЗМІ, скарги колишніх студентів факультету журналістики, враховуючи позицію студентів факультету журналістики щодо відмови відвідувати лекційно-семінарські заняття під керівництвом професора ОСОБА_3 , було ухвалено рішення про те, що ним вчинено аморальні дії, які є несумісними з функціями викладача вищої школи.

На підставі рішення Комісії, в.о. ректора Львівського національного університету імені Івана Франка видано наказ №317, яким ОСОБА_3 було звільнено з посади професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики Львівського національного університету імені Івана Франка, на підставі пункту 3 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.

Відповідно до статті 43 Кодексу законів про працю України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства.

Згідно частини 3 статті 26 Закону України «Про освіту», керівник закладу освіти в межах наданих йому повноважень, зокрема, організовує діяльність закладу освіти, сприяє здоровому способу життя здобувачів освіти та працівників закладу освіти.

Відповідно до частини 1 статті 34 Закону України «Про вищу освіту», безпосереднє управління діяльністю закладу вищої освіти здійснює його керівник (ректор, президент, начальник, директор тощо). Його права, обов`язки та відповідальність визначаються законодавством і статутом закладу вищої освіти.

Згідно пункту 7 частини 3 статті 34 Закону України «Про вищу освіту», серед іншого, керівник закладу вищої освіти в межах наданих йому повноважень призначає на посаду та звільняє з посади працівників.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що твердження позивача про те, що у Комісії з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка відсутні повноваження щодо рекомендацій звільнити того чи іншого працівника ЛНУ ім. І. Франка, не знайшли свого підтвердження в процесі судового розгляду.

Безпосередньо на засіданні Комісії не вирішувалось будь-яких кадрових питань, а лише надано аналіз та оцінку дотриманню працівником моральних принципів та етики, що, у свою чергу, відноситься, як до освітньої, так і до виховної діяльності ЛНУ ім. І. Франка.

З встановлених у процесі розгляду справи обставин суд констатує наступне.

Відповідач виступав роботодавцем позивача. Специфіка діяльності відповідача, а саме те, що це є навчальний заклад, безумовно встановлює певні характерні для належної організації навчального процесу стандарти, вимоги, правила та засади.

Не викликає сумніву те, що у навчальному закладі повинні підтримуватись, заохочуватись і позиціонуватися високі моральні цінності та стандарти. У даному випадку до таких дій можна віднести намагання керівництва, професорсько-викладацького складу, учнів, персоналу уникати проступків, які можуть виходити за умовні кордони загальноприйнятих правил та норм поведінки чи не відповідати критеріям моралі у демократичному суспільстві.

Відповідно до змісту поданих суду заяв та матеріалів, відповідач оцінив скарги студентів у звинуваченні позивача у домаганнях, як такі, що є несумісними з функціями викладача вищої школи.

Суд погоджується з доводами відповідача, що у вказаних діях позивача вбачається наявність аморального проступку як винного діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні звичаї суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту його трудової функції.

Приймаючи рішення про звільнення позивача та застосовуючи відповідну підставу визначену КЗпП, відповідач виходив з конкретного вчинку та поведінки позивача, яка була продемонстрована на широкий загал у публічному просторі (публікація з оприлюдненими свідченнями журналістки ОСОБА_4 , яка містить цілий ряд коментарів, які можна ідентифікувати як з колишніми випускниками Львівського національного університету імені Івана Франка так і з студентами, які навчаються на даний час на факультеті журналістики). Крім того, відповідач мав обґрунтовані підстави вважати, що подальша трудова діяльність позивача у навчальному закладі може спричинити непоправних репутаційних втрат для університету, адже очевидним є те, що залишення позивача у трудових відносинах могло бути оцінено суспільством як схвалення його дій та поведінки колективом цього навчального закладу.

Щодо твердження позивача, що КЗпП встановлює строки про притягнення до дисциплінарної відповідальності, суд зазначає наступне.

З роз`яснень, які містяться в п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року вбачається, що при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 3 ст. 41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги ст. 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 89 ЦПК України щодо відсутності заздалегідь встановленої сили доказів та оцінки кожного доказу окремо та у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Всебічність дослідження доказів обумовлена тим, що суд повинен у цивільній справі дослідити докази, подані як позивачем, так і відповідачем або іншими особами, які беруть участь у справі на користь однієї чи другої сторони справи. Усі докази, що надходять до справи, так чи інакше направлені на підтвердження матеріально-правових чи процесуальних вимог позивача або заперечень відповідача. Всебічність дослідження доказів означає те, що суд враховує аргументи усіх осіб, що беруть участь у справі, дослідження та подальшу оцінку доказів проводить не з позиції однієї зі сторін, а з позиції незалежного арбітра.

Повне дослідження судом доказів означає отримання у такому обсязі доказового матеріалу, який був би достатнім для здійснення правильного висновку щодо наявності чи відсутності тих чи інших обставин цивільної справи. Повне дослідження доказів припускає наявність доказів, достатніх для висновків суду у справі, і оцінку всієї сукупності наявних у справі доказів. Для забезпечення повноти дослідження доказів суд повинен вивчити усі належні й допустимі докази. При цьому суд має право запропонувати особам, що беруть участь у справі, надати додаткові докази, якщо визнає неможливим розглянути справу на підставі доказів, наявних у справі.

Об`єктивність дослідження доказів означає відсутність зацікавленості суду у справі, що розглядається, а також відсутність упередженості при оцінці доказів.

У свою чергу, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та висловлені заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступних висновків.

З аналізу норм матеріального права, які підлягли застосуванню під час ухвалення даного рішення та розгляду справи, вбачається, що працівник, який виконує виховну функцію, зобов`язаний мати високі моральні стандарти, демонструвати бездоганну поведінку, бути прикладом високоморальної поведінки, оскільки така модель поведінки має важливе значення у формуванні свідомості громадського суспільства, зокрема молоді.

Враховуючи усі в сукупності вищенаведені обставини, аморальної дії поведінку (в тому числі висловлювання професора ОСОБА_3 на адресу як колишніх так і теперішніх студентів у ЗМІ), і як наслідок, органом уповноваженим на вирішення питань пов`язаних з виховною діяльністю було прийнято рішення, яким визнано такі дії аморальними, що не узгоджуються з виконанням обов`язків викладача щодо здійснення виховних функцій.

Унаслідок цього, у відповідача були цілком обґрунтовані підстави вважати, що позивач, своєю поведінкою скомпрометував себе перед студентами та іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе, а тому він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, суд вважає, що звільнення позивача із займаної посади професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики Львівського національного університету імені Івана Франка за вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням цієї роботи, є правомірним, його трудові права адміністрацією університету порушені не були, наказ про звільнення відповідає нормам чинного законодавства, у ньому конкретизовано причину звільнення, яка відповідає фактичним обставинам, а також наведено норму закону застосовану, як підставу для звільнення, тому позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору. Суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Таким чином, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, витрати щодо сплати судового збору слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в:

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Львівського національного університету ім. Івана Франка (адреса: 79000, м. Львів, вул. Університетська, 1, ) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23 липня 2025 року.

Головуючий суддя: Романюк В.Ф.