КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2610/2025
У Х В А Л А

02 липня 2025року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 січня 2014 року у складі судді Козлова Р.Ю.,

у цивільній справі за позовом Організації орендарів орендної фірми «Екста», ОСОБА_2 до Київської міської ради, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, зустрічним позовом ОСОБА_3 до Організації орендарів орендної фірми «Екста», ОСОБА_2 про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2013 року Організаціїя орендарів орендної фірми «Екста» та ОСОБА_2 звернулися у суд із позовом до Київської міської ради, ОСОБА_3 , у якому просили: визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між Київською міською радою та ОСОБА_3 10 липня 2013 року.

Позов обґрунтовано тим, що ОООФ «Екста» є власником будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 3333 кв.м. (літера А) на підставі договору купівлі-продажу від 06 вересня 1993 року, укладеного між нею та Фондом державного майна України, що підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим БТІ.

Зазначено, що придбане позивачем спірне майно вибуло з його володіння поза його волею внаслідок оформлення права власності на вказаний нежилий будинок за ЗАТ «Центр моди «Екста»» і подальшого відчуження даного майна іншим особам.

ОООФ «Екста» вважає, що, оскільки, вона є власником вказаного нежилого будинку, то й автоматично є користувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10 липня 2013 року не відповідає вимогам закону та порушує права позивача.

У грудні 2013 року ОСОБА_3 пред`явила зустрічний позов до ОООФ «Екста» та ОСОБА_2 , у якому просила:

- визнати за нею право власності на нежилий будинок (літ. А) загальною площею 3334,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за нею право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0780 гектарів, кадастровий номер :76:073:00074, цільове призначення: 03.08 для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що 02 вересня 2011 року ОСОБА_4 за договором дарування подарував нежилий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 .

Зазначено, що право власності було належним чином зареєстровано, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності № 31223545 від 07 вересня 2011 року, виданим КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна».

Вказано, що ОСОБА_3 є єдиним законним власником нежилого будинку, відтак права ОООФ «Екста» на земельну ділянку не були порушені, оскільки вони в неї відсутні, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 січня 2014 року позов Організації орендарів орендної фірми «Екста», ОСОБА_2 залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежилий будинок (літ. А) загальною площею 3334,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0780 Га, кадастровий номер :76:073:0007, цільове призначення: 03.08, для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування. Вирішено питання судових витрат.

У апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 січня 2014 року просить скасувати його та постанови нове рішення, яким відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОООФ «Екста» та ОСОБА_2 , а також відмовити у відкритті провадження за зустрічним позовом ОСОБА_3 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не повідомили скаржницю, як правонаступницю померлого учасника організації орендарів орендної фірми «Екста» про симулятивний зустрічний позов до ОСОБА_2 , як учасника організації орендарів.

Посилається на те, що суд приймаючи оскаржуване рішення вирішив питання про її права і обов`язки, так само як і про права і обов`язки ОСОБА_2 .

Звертає увагу, що вона виступає точно у такій же самій якості як і ОСОБА_2 - учасника (члена) ОООФ «Екста» та співвласника нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 та має точно такий же правовий статус як ОСОБА_2 співвласника на праві спільної сумісної власності нежитлової будівлі.

Вказує, що позовна заява ОСОБА_2 від ОООФ «Екста» підлягала поверненню, оскільки не містила документу про її повноваження на представлення інтересів ОООФ «Екста» і не відповідала вимогам ст. 119 ЦПК України.

Зазначає, що у 1993 році, її чоловік ОСОБА_5 , як учасник ОООФ «Екста», разом з іншими 74 учасниками організації за рахунок приватизаційних сертифікатів, а також власних коштів, викупили у держави Україна будівлю по АДРЕСА_1 , загальною площею 3334,6 кв.м. та стали її співвласниками на праві спільної сумісної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, і у 2007 році скаржниця прийняла спадщину.

Звертає увагу суду, що у серпні 2008 року вона приймала участь у загальних зборах ОООФ «Екста» як спадкоємець ОСОБА_7 , де обговорювалась ситуація, що в період 2000-2007 pоки група осіб, незаконно використовуючи документи ОООФ «Екста» про право власності, незаконно заволоділа будівлею по АДРЕСА_1 , та перевела право власності на неї у офшорну компанію за законодавством Белізу. На загальних зборах співвласниками майна керівником ОООФ «Екста» було обрано ОСОБА_8 , якій було доручено вжити заходів повернення власності.

Зазначає, що у 2010 році вийшла заміж за громадянина ФРН, отримала посвідку на проживання та постійно проживає в ФР.Н. В силу цих обставин втратила зв`язок з колегами покійного чоловіка та співвласниками майна ОООФ «Екста».

Звертає увагу, що у січні 2019 року приїхала в м. Київ, де проживає її син та у неї є власність. Під час спілкування з адвокатом Віктором Петруленком дізналась, що рішенням Господарського суду міста Києва у 2013 році було визнано право власності ОООФ «Екста» на викуплене у держави майно - нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , але у 2014 рішенням господарського суду воно було скасоване, а сама ОООФ «Екста» була незаконно ліквідована.

Вказано, що у 2019 році у Німеччині, а потім і в Україні спалахнула епідемія ковіду, а у лютому 2022 року рф розпочала повномасштабне вторгнення в Україну. Відповідно, в силу цих обставин скаржниці було не до спільної власності учасників ОООФ «Екста» і вона втратила зв`язок із адвокатами та колегами покійного чоловіка.

27 липня 2024 року приїхала до м. Києва, у першій декаді серпня 2024 року звернулась за консультацією з особистих питань до адвоката Віктора Петруненка, від якого також дізналась про те, що ухвали суддів Північного апеляційного господарського суду про відмову у відкритті проваджень за її апеляційними скаргами у справі № 5011-46/18261-12 про ліквідацію ОООФ «Екста» та у справі № 910/4431/13 про скасування незаконного рішення господарського суду м. Києва від 07 березня 2014 року Верховний Суд залишив в силі.

Зазначає, що 20 серпня 2024 року у ході телефонної розмови ОСОБА_9 повідомив її, що учасники ОООФ «Екста» та їх правонаступники як співвласники нежитлової будівлі зайняті процесом оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2014 року у цивільній справі, створене за симулятивним фальшованим позовом від імені ОООФ «Екста», ОСОБА_2 та зустрічним позовом ОСОБА_3 , яке винесене всупереч конституційному принципу обов`язковості судових рішень, які набули законної сили, та яке мало стати на перешкоді виконання рішення Господарського суду міста Києва від 09 липня 2017 року у справі №910/4431/13 про право власності учасників ОООФ Екста» на зазначену нежитлову будівлю.

У судове засідання учасники справи не з`явилися.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України часники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.

Судові повістки, адресовані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОООФ «Екста» повернулися без вручення з відміткою: адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 170-173 т. 15), а тому в силу положень ч. 1 ст. 131 ЦПК України зазначені учасники справи вважаються такими, що належно повідомлені про дату і час розгляду справи.

Від адвоката Алієва В.В., що діє в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на затримку у розгляді даної справи на 01 год 05 хв та необхідністю його участі в іншому судовому засіданні у справі № 927/735/24 в Північному апеляційному господарському суді.

Між тим, вказане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки представником скаржниці не надано доказів на підтвердження викладених ним у клопотанні підстав для відкладення.

А затримка у розгляді справи в суді апеляційної інстанції на 01 год 05 хв не свідчить про істотність такого часу та пов`язана з розглядом інших справ, призначених до вирішення раніше даної справи.

До того ж підлягає врахуванню і та обставина, що згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 вересня 2024 року розгляд справи № 757/17950/13-ц за апеляційної скаргою особи яка не брала участь у справі - ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2014 року визначено колегії суддів у складі головуючого судді Гаращенка Д.Р., суддів Євграфової Є.П. та Писаної Т.О.

Відповідно до матеріалів, після надходження справи до суду апеляційної інстанції та виконання ухвали суду про усунення недоліків, ухвалами Київського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження й справу призначено до розгляду на 10 год 30 хв 18 червня 2025 року.

У зв`язку з переведенням судді-відповідача Гаращенка Д.Р. до складу іншої судової палати, за наслідками повторного автоматизованого розподілу справ протоколом від 21 травня 2025 року розгляд справи визначено колегії суддів у складі: Слюсар Т.А. - головуючий суддя, судді Таргоній Д.О., Голуб С.А.

За наведених підстав ухвалою суду від 22 травня 2025 року розгляд справи за апеляційною скаргою особи, яка не брала участь у справі ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2014 року перепризначено до розгляду на 12 год 02 липня 2025 року.

Отже, відповідно до матеріалів, апеляційна скарга особи, яка не брала участь у справі ОСОБА_1 на рішення районного суду тривалий час (з 12.09.2024) перебуває на вирішенні у Київському апеляційному суді.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на її складність, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах "Смірнова проти України" та "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ у справі "Красношапка проти України").

Вирішуючи питання можливості розгляду справи, апеляційний суд ураховує, що подана по справі ОСОБА_1 апеляційна скарга носить змістовний характер й викладена на 35 аркушах, є належно мотивованою та містить правове обґрунтування в частині незгоди з ухваленим по справі оскаржуваним судовим рішенням.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє клопотання й вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження у справі підлягає закриттю з наступних підстав.

Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Правом на апеляційне оскарження судових рішень з перевірки законності і обґрунтованості рішень та ухвал суду першої інстанції, наділені, зокрема: особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки. Зазначені особи можуть подати апеляційну скаргу, якщо рішенням суду безпосередньо вирішено питання про їх права або про їх обов`язки. Отже, за загальним правилом, у цих осіб відсутні правові підстави для апеляційного оскарження ухвал суду (оскільки ухвалами не вирішуються питання про спірні права та обов`язки). Однак разом з цим, особи, які не брали участь у справі, можуть оскаржити ухвалу суду лише у випадках, якщо відповідно до неї їх зобов`язано вчинити певні дії або утриматися від них, і це порушує права або інтереси цієї особи. Тобто, особи, які не брали участі у справі мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Вказані норми процесуального закону встановлюють порядок та спосіб апеляційного оскарження судового рішення, який можливий у тому разі, коли суд вирішив питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

Суд апеляційної інстанції може захистити право особи, яка не брала участі у справі, лише у разі якщо суд першої інстанції вирішив питання про її права та обов`язки. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб`єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог особи. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На стадії апеляційного провадження, під час якої вирішується питання про можливість прийняття апеляційної скарги особи, що не брала участі у справі, та яка вважає, що ухваленим рішенням порушені її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, суд апеляційної інстанції установлює, чи дійсно мало місце порушення таких прав, свобод, інтересів та обов`язків у зв`язку із ухваленим рішенням, та в залежності від установленого вчиняє відповідні процесуальні дії.

Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно.

Системний аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Відповідно до ч. 3 ст. 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з ч. 1 ст. 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, що поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їхніх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або)обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або)обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20), від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 712/13890/15 (провадження № 61-6202св21).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не була учасником розгляду даної справи у якій предметом спору була дійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 10 липня 2013 року між Київською міською радою та ОСОБА_3 , та права власності на нежитлову будівлю, розташовану на даній земельній ділянці.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 січня 2014 року позов Організації орендарів орендної фірми «Екста», ОСОБА_2 залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежилий будинок (літ. А) загальною площею 3334,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0780 Га, кадастровий номер :76:073:0007, цільове призначення: 03.08, для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування. Вирішено питання судових витрат.

Подаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що у 1993 році, її чоловік ОСОБА_5 , як учасник ОООФ «Екста», разом з іншими учасниками організації за рахунок приватизаційних сертифікатів, а також власних коштів, викупили у держави Україна будівлю по АДРЕСА_1 , загальною площею 3334,6 кв.м. та стали її співвласниками на праві спільної сумісної власності. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, і у 2007 році скаржниця прийняла спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто, судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи та не може братися до уваги.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 201/5161/19 (провадження № 61-11297св21), від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20), від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21), від 28 жовтня 2021 року у справі № 529/690/18 (провадження № 61-6006св21) та від 02 листопада 2021 року у справі № 314/5611/19 (провадження № 61-3829св21).

За змістом скарги ОСОБА_1 вважає, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції порушуються її права, як правонаступника ліквідованої ОООФ «Екста».

Між тим, зі справи убачається, що 07 листопада 2016 року діяльність ОООФ «Екста» припинено на підставі судового рішення господарського суду Києва від 09 липня 2013 року (справа № 910/4431/13) про визнання її банкрутом, про що в 07 листопада 2016року зроблено запис у Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань без визначення правонаступників (а.с. 25-31 т. 7).

Сам факт ліквідації юридичної особи у зв`язку з банкрутством свідчить про відсутність у такої юридичної особи будь-якого майна. Під час її ліквідації відбувається повне припинення її діяльності без правонаступництва, що випливає зі змісту Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», положення якого повністю спростовують доводи заявника про те, що вона є правонаступником ОООФ «Екста» та має право на майно орендної фірми, як її учасник.

Таким чином матеріали справи свідчать, що рішенням суду першої інстанції, ухваленим у цій справі, не зачіпаються права та обов`язки ОСОБА_1 , остільки указана особа не є правонаступником ОООФ «Екста», діяльність якого до того ж припинено.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що жодного належного доказу на підтвердження порушення оскаржуваним рішенням прав скаржниці суду не надано, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуваним рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалися, тому, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Доводи скаржниці не вказують на те, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про права та інтереси особи, яка звертається із апеляційною скаргою, тоді як наявність порушених прав є основною умовою для здійснення судового захисту та за відсутності яких захист не здійснюється.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

За таких обставин апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участь у справі ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 січня 2014 року підлягає закриттю.

Керуючись ст. ст. 362, 383 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 січня 2014 року у цивільній справі за позовом Організації орендарів орендної фірми «Екста», ОСОБА_2 до Київської міської ради, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, зустрічним позовом ОСОБА_3 до Організації орендарів орендної фірми «Екста», ОСОБА_2 про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна - закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 07 липня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: