21.07.2025 Справа № 940/1175/25
Провадження по справі № 4-с/940/1/25
У Х В А Л А

Іменем України

21 липня 2025 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Самсоненка Р.В.

за участю секретаря судових засідань Зіп`юк Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Тетієві скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з скаргою на дії державного виконавця Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадження № 16040996.

Скарга обґрунтована тим, що згідно примусового виконання виконавчого листа № 2-436 від 10.11.2009, ВП № 16040996, на майно скаржниці було накладено арешт.

В квітні 2025 скаржниця звернулась із запитом до Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

З відповіді Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області № 38963 від 13.06.2025 встановлено, що на примусовому виконанні у Тетіївському РВ ДВС ГТУЮ у Київській області перебувало виконавче провадження № 16040996 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-436 від 10.11.2009 виданого Тетіївським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь КРД ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу в сумі 12348,66 грн. З метою забезпечення виконання рішення 08.12.2009 за № 9323265 державним виконавцем було зареєстровано обтяження майна боржника.

23.02.2010 вищезазначене виконавче провадження було завершене на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (стара редакція Закону, нова п. 2 ст. 37) в зв`язку із відсутністю майна у боржника, на яке можна звернути стягнення боргу, що не передбачає зняття арешту з майна боржника. В подальшому дане виконавче провадження було знищене по строками давності.

Таким чином на дату звернення до суду, скасувати зазначений арешт, який накладений на скаржника в межах виконавчого провадження являється можливим виключно в судовому порядку.

На підставі викладеного, враховуючи, що виконавчий лист від 10.11.2009 № 2-436, на підставі якого відкрито виконавче провадження № 16040996 про стягнення з ОСОБА_1 на користь КРД ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу в сумі 12348,66 грн. 23.02.2010 було повернуто стягувачу, то повторно пред`явити його до виконання стягувач міг у строк до 23.02.2011, з урахуванням уточнених вимог, заявник просить суд зняти арешт з усього її майна, який було накладено згідно примусового виконання виконавчого листа № 2-436 від 10.11.2009, ВП № 16040996, та вилучити запис про обтяження всього нерухомого майна.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 26.06.2025 скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

Заявниця (боржник) ОСОБА_1 та її представник адвокат Столярчук В.М. у судове засідання не прибули, до суду представник подав заяву, в якій просить розгляд скарги проводити без скаржника та її предтавника, уточнені вимог підтримує повністю та просить їх задовольнити.

Представник Тетіївському РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Рябокінь М.В. у судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи без участі їх представника.

Представник заінтересованої особи (стягувача) КРД АТ «Райффайзен Банк» у судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи без участі їх представника.

Відповідно до норм ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися,тому відповіднодо ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши доводи скарги, вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Спори щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця під час виконання судового рішення врегульовано Розділом VII Цивільного процесуального кодексу України та Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 14.11.2011 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 та змінила прізвище на з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », що підтвержується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 14.11.2011 ( а. с. 8).

З листа Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області № 38963 від 13.06.2025 встановлено, що на примусовому виконанні у Тетіївському РВ ДВС ГТУЮ у Київській області перебувало виконавче провадження № 16040996 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-436 від 10.11.2009 виданого Тетіївським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь КРД ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу в сумі 12348,66 грн. З метою забезпечення виконання рішення 08.12.2009 за № 9323265 державним виконавцем було зареєстровано обтяження майна боржника.

23.02.2010 вищезазначене виконавче провадження було завершене на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (стара редакція Закону, нова п. 2 ст. 37) в зв`язку із відсутністю майна у боржника, на яке можна звернути стягнення боргу, що не передбачає зняття арешту з майна боржника ( а. с. 9-10).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

У разі відсутності матеріалів відкритого виконавчого провадження орган державної виконавчої служби у разі звернення особи зі скаргою має обґрунтувати правомірність тривалого перебування майна особи під арештом та забороною відчуження, а тому звернення з вимогою, зокрема, щодо оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України буде ефективним способом захисту.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року № 206/2832/21 (провадження № 61-10757св22).

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

При розгляді справ за скаргами на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та за зверненнями учасників виконавчого провадження суди мають керуватися положеннями статті 55 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, ЗУ "Про виконавче провадження", іншого законодавства, яким врегульовано ці питання.

Статтею 1 ЗУ "Про виконавче провадження" (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто на момент повернення 27.09.2018 року виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження") визначено, що виконавче провадження - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частинами першою, другою статті 40 ЗУ "Про виконавче провадження" визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Статтею 59 ЗУ "Про виконавче провадження" визначені підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, у якій, серед іншого, зазначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз норм ЗУ "Про виконавче провадження" щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до ЗУ "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню.

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №2-356/12 (провадження №61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі №161/14034/20 (провадження №61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі №645/6694/15 (провадження №61-18160св19).

З матеріалів справи вбачається, що 08.12.2009 державним виконавцем було зареєстровано обтяження майна боржника.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених Законом.

Частиною 1 ст. 56 ЗУ "Про виконавче провадження" встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт майна в межах виконавчого провадження за своєю суттю є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів боржника в інтересах забезпечення ефективного захисту прав стягувача та реалізації актів правосуддя.

Отже, арешт майна як спосіб забезпечення реального виконання рішення передбачає накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Також суд зазначає, що згідно ч. 5 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно положень статті 12 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі документиможуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якимистягувачем єдержава абодержавний орган,які можутьбути пред`явленідо примусовоговиконання протягомтрьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явленнявиконавчого документадо виконанняперериваються уразі: 1)пред`явлення виконавчогодокумента довиконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

У даному випадку судом встановлено, що виконавчий документ було повернуто стягувачеві 23.02.2010 року та після цієї дати повторно виконавчий документ до виконання не пред`являвся.

Оскільки виконавчий лист № 2-436 від 10.11.2009, на підставі якого було відкрито виконавче провадження № 16040996 про стягнення з ОСОБА_1 на користь КРД АТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу в сумі 12348,66 грн., 23.02.2010 було повернуто стягувачу, то повторно пред`явити його до виконання стягувач мав право у строк до 23.02.2011.

Однак, зазначений виконавчий лист повторно після 23.02.2011 не пред`являвся до примусового виконання і строки його пред`явлення до виконання закінчилися, тому за відсутності відкритих виконавчих проваджень і за відсутності можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право володіння майном боржника ОСОБА_1 .

Враховуючи, що стягувач КРД АТ «Райффайзен Банк Аваль» жодних вимог чи заперечень до суду не подавав.

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту, накладеного державним виконавцем на майно боржника у виконавчому провадженні, відомості щодо якого відсутні в органу виконавчої служби у зв`язку із знищенням, є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння майном з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження на час звернення заявника із вказаною скаргою, відсутність фактичних майнових претензій стягувача.

Суд враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28 серпня 2024 року у справі № 947/36027/21 /провадження № 61-12849св23/, згідно якого збереження арештів, накладених державними виконавцями з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника.

На підставі зазначеного суд дійшов висновку про те, що незняття державною виконавчою службою арешту з майна заявниці є порушенням права ОСОБА_1 на мирне володіння майном та підлягає захисту шляхом зняття арешту з майна боржниці.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 260, 261, 450, 451 ЦПК України, суд,

постановив:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця - задовольнити.

Зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який було накладено в рамках виконавчого провадження № 16040996 з примусового виконання виконавчого листа № 2-436 від 10.11.2009 виданого Тетіївським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь КРД ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу в сумі 12348,66 грн, та вилучити запис про обтяження всього нерухомого майна.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Р.В. Самсоненко