Провадження №2-з/522/392/25
УХВАЛА

10 липня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі головуючої судді Косіциної В.В. розглянувши на підставі наявних матеріалів заяву представника відповідача адвоката Бабійчук Ірини Володимирівни про зустрічне забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2024 року заяву представника позивача адвоката Фатєєва Андрія Олександровича про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на частку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРРА ФІНАНС», м. Одеса, вул. Гімназична, 11, у розмірі 2 550 000,00 гривень.

07 липня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідача адвоката Бабійчук Ірини Володимирівни про зустрічне забезпечення позову, у якому заявник просить суд вжити заходів зустрічного забезпечення позову у справі №522/21167/24 та зобов`язати ОСОБА_1 внести на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі 2 550 000,00 гривень протягом 10-ти днів з моменту постановлення ухвали про зустрічне забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» здійснює господарську діяльність у сфері надання фінансових послуг, а чинним законодавством встановлено мінімальний розмір статутного капіталу, за наявності якого юридична особа може здійснювати діяльність в сфері фінансових послуг. Заявник зазначає про те, що такий статутний капітал має бути реально сформованим, сплаченим та вільним від обтяження.

Також, в якості обґрунтування заяви про зустрічне забезпечення позову, заявниця зазначає про те, що накладення арешту частку у статутному капіталі спричиняє репутаційні втрати для ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС», а також, фінансові збитки.

Також зазначає про те, що ОСОБА_1 не має будь-якого майна на території України та є громадянином РФ, що може вказувати на те, що в майбутньому буде неможливо виконати рішення про відшкодування шкоди, що була завдана відповідачеві в результаті пред`явлення позову.

Відповідно до частин першої, другої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Метою зустрічного забезпечення є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову. На відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом. Якщо позивач з поважних причин не має можливості внести відповідну суму, зустрічне забезпечення також може бути здійснено шляхом: надання гарантії банку, поруки або іншого фінансового забезпечення на визначену судом суму та від погодженої судом особи, щодо фінансової спроможності якої суд не має сумнівів; вчинення інших визначених судом дій для усунення потенційних збитків та інших ризиків відповідача, пов`язаних із забезпеченням позову (частина четверта статті 154 ЦПК України).

Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову (частина п`ята статті 154 ЦПК України).

Реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за виключенням випадків, передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови в позові. Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 753/2380/18-ц (провадження № 61-38399св18).

Зазначене свідчить про те, що для обов`язкового застосування заходів зустрічного забезпечення позову достатньо наявності однієї із підстав, що визначені у ч.3 ст.154 ЦПК України.

Проте, відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 04.02.2025 року №1092145, місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_1 .

У заяві про зустрічне забезпечення позову заявник зазначає про те, що у ОСОБА_1 відсутнє будь-яке майно на території України та на підтвердження чого надає інформаційну довідку.

Проте, право власності на нерухоме майно, що виникло до 1 січня 2013 року визнається дійсним якщо реєстрація такого права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. До 2013 року реєстрація права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно, проводилася Бюро технічної інвентаризації із видачею про це документів або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі.

Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи.

Заявником не надано доказів на підтвердження того, що у КП «БТІ» ОМР відсутні відомості про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на об`єкти нерухомого майна.

Також не надано доказів на підтвердження того, що у ОСОБА_1 відсутні зареєстровані на праві приватної власності об`єкти рухомого майна (транспортні засоби).

Тому, підстави застосування заходів зустрічного забезпечення на підставі п.1 ч.3 ст.154 ЦПК України (позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові) відсутні.

Іншою підставою для застосування зустрічних заходів забезпечення позову є надання суду доказів того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Проте, звертаючись до суду із заявою про зустрічне забезпечення позову, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що майновий стан позивача може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача.

Заявником не надано будь-яких доказів, які б підтверджували відсутність у позивача відкритих банківських рахунків та/або вкладів.

Клопотання про витребування зазначених відомостей представником відповідача не заявлялися.

За таких обставин, підстави застосування заходів зустрічного забезпечення позову, що визначені п.2 ч.3 ст.154 ЦПК України не доведені.

Щодо посилання заявника на те, що ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» здійснює господарську діяльність у сфері надання фінансових послуг, а чинним законодавством встановлено мінімальний розмір статутного капіталу, за наявності якого юридична особа може здійснювати діяльність в сфері фінансових послуг, а також на те, що накладення арешту частку у статутному капіталі спричиняє репутаційні втрати та фінансові збитки, суд зазначає наступне.

У Постанові КЦС ВС від 27.11.2024 у справі № 450/177/24 зроблено висновок про те, що змістом корпоративних прав є майнові та організаційні (немайнові) права, що виникають з факту володіння часткою в статутному капіталі господарського товариства. До майнових корпоративних прав учасника ТОВ можна віднести: (а) участь у розподілі прибутку товариства (пункт 3 частини першої статті 5 Закону України від 06 лютого 2018 року № 2275-VIII «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»(далі - Закон № 2275-VIII)); (б) отримання у разі ліквідації товариства частини майна, що залишилася після розрахунків з кредиторами, або його вартості (пункт 4 частини першої статті 5 Закону № 2275-VIII). До організаційних (немайнових) корпоративних прав можна віднести такі права: (а) брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому цим Законом та статутом товариства (пункт 1 частини першої статті 5 Закону № 2275-VIII); (б) отримувати інформацію про господарську діяльність товариства (пункт 2 частини першої статті 5 Закону № 2275-VIII). Серед зазначених прав оборотоздатними є лише майнові. Оскільки організаційні права тісно пов`язані з особою їх носія, то за своїми властивостями вони не здатні до обороту.

Оскільки корпоративні майнові та організаційні права виникають у їх носія із права на частку в статутному капіталі, то в разі відчуження учасником своєї частки корпоративні права не переходять до набувача, а виникають у нього як в учасника ТОВ.

За своєю природою корпоративні права та обов`язки є змістом корпоративних правовідносин, а частка у статутному капіталі - об`єктом правовідносин. Разом з іншими складовими (суб`єкт, підстави виникнення правовідношення) ці елементи становлять структуру корпоративних правовідносин. Зазначене свідчить про певний правовий зв`язок між часткою в статутному капіталі, статутним капіталом та корпоративними правами. Цей зв`язок полягає в такому: 1) частка в статутному капіталі ТОВ не збігається з поняттям «корпоративні права» чи «майнові права»; 2) частка у статутному капіталі ТОВ - це частина статутного капіталу товариства, яка виражена у вартісному еквіваленті у співвідношенні до статутного капіталу в цілому; 3) частка у статутному капіталі є об`єктом цивільних прав, що здатна обертатися у цивільному обороті та спадкуватися. Частка в статутному капіталі засвідчує участь особи у товаристві. Право на частку в статутному капіталі є майновим правом; 4) виходячи з юридичного факту набуття права на частку у статутному капіталі закон або статутні документи товариства наділяють її володільця правами та обов`язками як стосовно частки, так і стосовно власне товариства та інших учасників цього товариства. Слід розрізняти право на частку в статутному капіталі, та права, що випливають з володіння такою частковою; 5) корпоративні права та обов`язки учасника ТОВ є похідними від права учасника на частку в статутному капіталі; 6) корпоративні права виникають у тієї особи, якій належить частка в статутному капіталі ТОВ, проте момент виникнення корпоративних прав не завжди збігається з моментом набуття права на частку в статутному капіталі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 906/1336/19, постанова Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 911/1149/19).

Верховний Суд у постанові від 27.11.2024 у справі № 450/177/24 також зазначив, що суди попередніх інстанцій вказаного не врахували, як і того, що накладення арешту на право відповідачки на частку в розмірі 100 % статутного капіталу ТОВ «Логос Девелопмент» (номінальною вартістю 811 512,15 грн) не стосується здійснення корпоративних прав відповідачкою та господарської діяльності юридичної особи. Не досліджено, чи є адекватним та співмірним такий спосіб забезпечення позову із заявленими позовними вимогами про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 3 046 200,00 грн, та чи невжиття забезпечення позову не призведе до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав позивача, оскільки він не зможе їх захистити в межах лише цього судового провадження без нових звернень до суду, що потягне за собою додаткові витрати.

Тобто, чинне законодавство не забороняє застосовувати заходи забезпечення позову щодо частки учасника у статутному капіталі юридичної особи. Більше того, застосування таких заходів забезпечення позову не є втручанням у господарську діяльність такої юридичної особи.

Більше того, накладення арешту на частку особи в статутному капіталі не тягне за собою зміну її розміру, а лише, робить неможливим її відчуження та/або зміни її розміру, а тому, суд вважає, що такий арешт жодним чином не впливає на отримання доходу (з огляду на те, що арешт був накладений саме на частку у статутному капіталі, а не на грошові кошти, які належать ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС».

У заяві про забезпечення позову заявник посилається на те, що внаслідок забезпечення позову ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» не відповідає вимоги, встановленим чинним законодавством, зокрема, щодо того, що статутний капітал не може бути менше 5-ти мільйонів гривень, та такий капітал має бути реально сформованим, сплаченим, а також вільним від обтяження. Зазначене заявник мотивує посиланням на статтю 29 закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії».

Проте, у статті 29 закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії відсутня вказівка на те, що однією з вимог до фінансової компанії є відсутність обмеження в її статутному капіталі.

Більше того, у ч.1 ст. 33 Закону зазначено, що статутний (складений) капітал (далі в цьому розділі - статутний капітал) юридичної особи, яка має намір здійснювати діяльність фінансової компанії або ломбарду (далі - особа-заявник), на дату подання Регулятору заяви про видачу ліцензії на діяльність фінансової компанії або ліцензії на діяльність ломбарду має бути сформований та сплачений в обсязі, встановленому цим Законом.

У зазначеній статті відсутнє посилання на те, що такий статутний капітал має бути вільним від обтяження.

До заяви про забезпечення позову не надано доказів, які б підтверджували той факт, що ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» зверталося задля отримання ліцензії та її було у цьому відмовлено.

У заяві також заявниця посилається на те, що внаслідок забезпечення позову, ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» несе збитки у вигляді упущеної вигоди.

До заяви про забезпечення позову було долучено довідку головного бухгалтера ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС», у якій відсутні відомості про збитки, завдані ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» в результаті арешту частки статутного капіталу.

Щодо доводу про перебування позивача за кордоном як підстава для застосування заходів забезпечення позову, то на думку суду, сам факт перебування відповідача за кордоном не може бути підставою для застосування заходів забезпечення позову.

Тому, враховуючи те, що ОСОБА_1 має зареєстроване на території України місце проживання та те, що заявником не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що у ОСОБА_1 відсутнє будь-яке інше рухоме та нерухоме майно, беручи до уваги той факт, що до заяви не долучені докази, які б підтверджували те, що існування арешту частки статутного капітале завдає шкоди ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС», суд вважає, що підстави для обов`язкового застосування зустрічних заходів забезпечення не доведені, та доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про зустрічне забезпечення позову.

Відповідно до правового висновку, висловленого у Верховним Судом у постановах від 31 жовтня 2019 року у справі № 521/18597/18, від 20 грудня 2019 року у справі № 306/513/16-ц і від 19 листопада 2020 року у справі № 520/14591/18 та від 17.03.2021 у справі № 439/1347/19, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про зустрічне забезпечення не може бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду по суті спору й окремо від цього рішення, тобто, оскарження такої ухвали в апеляційному порядку можливе разом з рішенням суду по суті спору.

На підстави викладеного, керуючись ст. 151, 153, 258, 260 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника відповідача адвоката Бабійчук Ірини Володимирівни про зустрічне забезпечення позову залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення, ухвалене за наслідками розгляду справи.

Суддя Косіцина В.В.