Справа № 365/883/24
Номер провадження: 2/365/31/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 липня 2025 року селище Згурівка

Згурівський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Кучерявої Л.М.

за участю секретаря судового засідання Матвієнко Н.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Петенака В.І.

представника відповідача адвоката Костенка О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди внаслідок неправомірних дій,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року позивач ОСОБА_1 та її уповноважений представник адвокат Петенак В.І. звернулися до Згурівського районного суду Київської області із вищезазначеною позовною заявою, в якій просять: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду на загальну суму 15000,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в провадженні СПД № 2 ВП Броварського РУП ГУ НП в Київській області перебували матеріали перевірки за зверненням ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 щодо неправомірних дій ОСОБА_2 . Суть неправомірних дій відносно позивача полягає в тому, що відповідач поширює недостовірну інформацію стосовно того, що нібито групу інвалідності по зору ОСОБА_1 отримала незаконно, зводячи таким чином на неї наклеп. Наводить наклеп також, що вона як пенсіонерка з пенсійним посвідченням з терміном дії довічно, незаконно отримує пенсію та є зрячою, хоча насправді у неї є наявні документи, які підтверджують сліпоту та інвалідність першої групи, підгрупа «Б». Такі дії відповідача продовжуються протягом декількох років, тому сім`я позивача потерпає від її несправедливого гніву. Остаточним приводом подачі позову до суду стало те, що відповідач звернулася із заявою до поліції, в якій безпідставно заявляла, що вона, позивач, незаконно отримує пенсію та є зрячою. ОСОБА_2 негативно висловлюється про її сім`ю, обговорює та при цьому використовує ненормативну лексику, що чули і бачили мешканці села. На даний час ОСОБА_2 добровільно відшкодувати завдані їй моральні збитки відмовляється, спростувати недостовірну інформацію не бажає, у зв`язку з чим, вона змушена звернутися до суду. Вважає, що матеріалами справи встановлено, що відповідач відкрито поширює наклеп порушуючи її немайнові права недостовірною інформацією, що завдає їй моральної шкоди, розмір якої вона самостійно оцінює у 15000,00 грн. Протиправною поведінкою відповідача ОСОБА_2 їй спричинено моральну шкоду, яка полягає у наступному: у нервових розладах її душевного здоров`я, бо вона рознервовано думає про це; у душевних стражданнях, що виражаються у переживаннях, які вона отримала; порушений звичний уклад її життя, вона вимушена боротися за порушене право; у порушенні її права честі, гідності та ділової репутації, адже відповідач стверджує, що вона говорить неправду посадовим особам і отримує грошові кошти неправомірно.

Суддя Згурівського районного суду Київської області Кучерява Л.М. своєю ухвалою від 04.12.2025 прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила провадження у справі, постановила розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначила у справі підготовче засідання на 15.01.2025, визначила сторонам строки для подання заяв по суті справи.

27 грудня 2025 року до Згурівського районного суду Київської області надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_2 , в якому вона просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Отже, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки, винність, причинний зв`язок такої поведінки із шкодою. Відповідно до відповіді начальника СПД № 2 ВП № 1 Броварського РУП ГУ НП в Київській області від 26.06.2024 вбачається, що в даному випадку відсутні ознаки будь-якого злочину чи правопорушення, передбаченого діючим законодавством України, оскільки вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються у суді. Посилання ОСОБА_1 на розповсюдження ОСОБА_2 недостовірної інформації стосовно неї, не підтверджується жодними доказами. Звернення ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 із заявою до правоохоронного органу стосовно вчинення відповідачем можливих неправомірних дій, не може підтверджувати факт поширення недостовірної інформації, а також, враховуючи, що в ході перевірки встановлено відсутність ознак будь-якого злочину чи правопорушення, свідчить про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди. Належним доказом протиправних дій відповідача є, як правило, відповідне рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, інші докази. Вважає, що позивачем не надано суду належних доказів душевних страждань позивача, існування факту заподіяння моральної шкоди діями відповідача, існування втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, які позивач понесла та співвідношення їх з розрахованим розміром моральних збитків, які оцінено в 15000,00 грн. Попередній розрахунок суми судових витрат, які складаються із понесених відповідачем витрат на правову допомогу, становить 7000,00 грн.

16 січня 2025 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Петенаком В.І. подано до суду відповідь на відзив, яку було відкликано ним у підготовчому засіданні 25.02.2025. Також представник позивача у підготовчому засіданні 25.02.2025 відмовився від клопотання про витребування матеріалів перевірки по матеріалах поліцейського провадження від 12.06.2024.

Суд своєю ухвалою від 25.02.2025 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 12.05.2025 позивач ОСОБА_1 пояснила, що вона є незрячою більше дев`яти років, має першу групу інвалідності, довічно. Втратила зір у 2015 році, її перевіряли на трьох апаратах, її очі «мертві». Лікарі видали заключення комісії, яким підтвердили її незрячість. При цьому ОСОБА_2 казала, що заключення комісії їй допомогла отримати тітка. Практично вона нічого не бачить, лише, коли є сонце, то вона бачить силуети, людей впізнає по голосу. Вже навчилася орієнтуватися в просторі у себе на подвір`ї, знає дорогу до свого під`їзду, до сусіднього під`їзду де живе її матір. Відповідача ОСОБА_2 знає з народження. Відповідач завжди такою була, любила ходити по селу та розповідати будь-яку інформацію. ОСОБА_2 має конфлікти не тільки із нею, позивачем, а й всіма мешканцями села. Дочка відповідача живе у її під`їзді, тому ОСОБА_2 часто буває у них у дворі, сидить на лавочці, сміється голосно. Відповідач спілкується з нею, однак, поза очі їй люди розповідають, що ОСОБА_2 «обливає її брудом». Відповідач ходить по селу і розповідає, що вона все бачить, а їй від цього боляче. ОСОБА_2 розповідає усім людям в селі, в магазині, що нею зроблені документи, що вона все бачить. У 2024 році до неї приїхав дільничний і сказав, що вона неправомірно отримує пенсію по інвалідності. Вона показала дільничному всі документи, які підтверджують її інвалідність. Це звернення відповідача до поліції порушує її права. Після першої повістки до суду ОСОБА_2 почала фотографувати її, хоча не має права цього робити під її будинком. Через ОСОБА_2 вона не виходить на вулицю, у неї болить голова, їй стає погано, піднімається тиск, її трусить. Для неї є важливим те, щоб у селі про неї говорили правду, а не брехню. Оцінює свої страждання у 15000,00 грн, які відправить на ЗСУ. Вона та ще 19 чоловік із села зверталися до пенсійного фонду з приводу того, що відповідач ОСОБА_2 отримує незаконно пенсію, оскільки остання ніде не працювала. Вважає, що цим зверненням права ОСОБА_2 не були порушенні. Просила суд позов задовольнити, покарати відповідача ОСОБА_2 сплативши кошти у розмірі 15000,00 грн і написавши розписку про те, що вона не буде чіпати ні її позивача, ні свідків, ні все село.

У судовому засіданні 12.05.2025 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Петенак В.І. пояснив, що перевірка поліції стала останньою краплею для позивача і вони звернулися до суду. Вважає, що страждання позивача є болісними для неї, важко нею переносяться. ОСОБА_2 розповсюджує недостовірну інформацію посадовим особам, фотографує позивача без її згоди. Визначена грошова сума компенсації моральної шкоди є невеликою, символічною. У позовній заяві не вказано вимогу про спростування недостовірної інформації через те, що вважає достатнім матеріального відшкодування. У судових дебатах вказав на те, що дана справа отримала широкий розголос у селі Нова Олександрівка та обурення поведінкою ОСОБА_2 . Вважає, що відповідач відкрито поширювала недостовірну інформацію (наклеп), порушуючи немайнові права позивача, що завдає моральної шкоди у розмірі 15000,00 грн за моральні страждання порушення честі, гідності та ділової репутації (нервові розлади, душевні страждання, порушення звичного і спокійного укладу життя, порушенні права честі, гідності та ділової репутації, приниженні честі та гідності фізичної особи та членів її сім`ї, зверненні за захистом порушеного права до державних установ, розголошення інформації та зниження престижу і довіри). Намагання змушувати спростовувати недостовірну інформацію не має сенсу, оскільки люди вже самі розібралися і стали на захист позивача, але необхідно відчутно покарати відповідача матеріально, щоб вона сплатила компенсацію за свої вчинки, запам`ятала і більше такого не робила.

У судовому засіданні 12.05.2025 представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Костенко О.М. заперечував проти заявлених позовних вимог. Додатково зазначив, що позовні вимоги, які зазначені в позовній заяві, неправильно сформульовані, не вказано конкретні факти вчинення неправомірних дій відповідачем, не доведено спричинення моральної шкоди позивачу та не надано відповідних доказів на підтвердження цього. При цьому, звернення відповідача із заявою до поліції, це є її правом. Просив у задоволенні позову відмовити повністю. У судових дебатах представник відповідача звернув увагу на те, що позивач звернулася до суду із позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, отриманої внаслідок неправомірних дій, хоча свою позицію обґрунтовує як позов про захист честі, гідності і ділової репутації. Саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Таких доказів стороною позивача не надано. Особисте сприйняття позивачем висловлювань (оціночних суджень) відповідача, як таких, що принижують її гідність, честь і ділову репутацію, не є підставою для задоволення позову.

У судовому засіданні 12.05.2025 свідок ОСОБА_4 , показала, що знає як позивача так і відповідач з 1986 року, з 1996 року є їх сусідкою. Майже 17 років вона не вітається із відповідачем. Позивач ОСОБА_1 є незрячою, але при цьому гарно знає та орієнтується у дворі їх будинку. ОСОБА_2 розповідає у селі, що ОСОБА_1 все бачить, були і нецензурні висловлювання у бік позивача (п`яниця, неакуратна і т.д.). До них у двір часто приїздить поліція. Так у 2024 році приїздив дільничний і з`ясовував питання про те, як ОСОБА_5 отримує пенсію через заяву ОСОБА_2 . Вважає, що відповідач не має права такого робити. Особисто вона, свідок, через жіночу цікавість також телефонувала на гарячу лінію ПФУ для отримання інформації про пенсію відповідача, однак відповіді не отримала, оскільки це є конфіденційною інформацією. Стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2 нічого не змінить так як вона відчуває безкарність свої поведінки.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , яка є донькою позивача ОСОБА_1 , показала, що приблизно 10 років тому вона дізналася, що її мати не бачить очима. Потім все це було підтверджено висновками лікарів. Вона особисто допомагала матері оформити пенсію по інвалідності. Щодо конфлікту матері і відповідача, то знає, що ОСОБА_2 ходить по селу і розповідає про те, що позивач все бачить. ОСОБА_2 сидить під їхнім вікном у дворі багатоквартирного будинку і розповідає своїй доньці та сестрі, що вона зробить так, щоб у ОСОБА_1 забрали пенсію. Це все чують інші люди. Також ОСОБА_2 розказує брехню на неї та на її дітей. ОСОБА_1 нервує через це, у неї піднімається тиск, не може спокійно пройти по вулиці. ОСОБА_2 не просила показати документи, які підтверджують інвалідність матері, у бік матері вона висловлюється нецензурними словами, назвати конкретно дату, час цього не може.

У судовому засіданні 12.05.2025 свідок ОСОБА_6 , яка є знайомою позивача і відповідача, показала, що відповідач ОСОБА_2 є скандальною людиною, про всіх каже, що вони погані. Відповідач приблизно рік назад казала, що ОСОБА_5 не сліпа, все бачить, кругом може ходити. Чому ОСОБА_2 так вирішила про це, вона не знає. Потім ще говорила, але вона, свідок, на це не звертала увагу і не слухала її. Знає, що ОСОБА_1 після слів ОСОБА_2 відчувала себе погано, пригнічено. Чула від ОСОБА_1 , що відповідач щодо позивача зверталась у поліцію. Підтверджує те, що 19 чоловік із села звертались у ПФУ для отримання інформації по пенсії відповідача. На її думку, стягнення компенсації за моральну шкоду ніяк не вплине на відповідача.

У судовому засіданні 03.06.2025 свідок ОСОБА_7 , яка є знайомою і позивача, і відповідача, показала, що знає, що ОСОБА_2 ходить по селу і розповідає всім, що ОСОБА_5 є зрячою, що вона, ОСОБА_2 , зробить так, щоб у позивача забрали пенсію. ОСОБА_2 фотографує позивача, як вона йде, як стоїть. Назвати конкретно дату, місце та час вона не може. Із відповідачем вона, свідок, перебуває у неприязних відносинах, оскільки ОСОБА_2 обзиває її також нецензурними словами. Вона особисто збирала підписи у селі щоб можна було покарати ОСОБА_2 . Вважає, що стягнення моральної шкоди зможе покарати ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає у АДРЕСА_1 . З 15.02.2016 року є інвалідом першої групи, підгрупа «Б», довічно, потребує постійного стороннього догляду та отримує пенсію по інвалідності 1 групи загального захворювання (а.с. 4 - паспорт, а.с. 5 на звороті довідка МСЕК, пенсійне посвідчення).

Із довідки за зверненням ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 вбачається, що 12.06.2024 до чергової частини СПД № 2 ВП № 1 Броварського РУП ГУ НП в Київській області надійшло звернення ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 щодо можливих неправомірних дій ОСОБА_2 . В ході перевірки встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 склалися неприязні відносини, саме через це ОСОБА_2 намагається довести, що групу інвалідності по зору ОСОБА_1 отримала незаконно. В свою чергу ОСОБА_1 стверджує, що групу інвалідності отримала у законний спосіб та ОСОБА_2 зводить на неї наклеп. В ході перевірки встановлено, що в даному випадку відсутні ознаки будь-якого злочину чи правопорушення, передбаченого діючим законодавством, оскільки в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються у суді. Рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до суду в порядку ст. 15, 16, 277 ЦК України (а.с. 6).

Заслухавши пояснення сторони позивача, відповідача, покази свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, як кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, наведені у справі аргументи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, керуючись засадами верховенства права, суд дійшов наступних висновків.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Також кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянину внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізацію ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (постанова ВП ВС від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-4).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювачу, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього у її заподіянні. Перераховані складові фактичної підстави для відповідальності з заподіяння моральної шкоди є колом тих обставин, які повинні бути встановлені судом. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

У ч. 1 ст. 1167 ЦК України вказано, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

На підставі вище наведеного, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України (Закон України 254к/96-ВР) усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів, посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, у якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте у ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (v008p710-03) (справа про поширення відомостей ).

У порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлений інший порядок оскарження.

Як вбачається із змісту довідки за зверненням ОСОБА_3 та наданої СПД № 2 ВП № 1 відповіді, ОСОБА_2 намагається довести, що групу інвалідності по зору ОСОБА_1 отримала незаконно. Отже, будь-яке звернення із заявою до відповідного органу, зокрема, до правоохоронного органу, стосовно вчинення можливих неправомірних дій, не може підтверджувати факт поширення неправдивої, недостовірної інформації. Суд бере до уваги, що у зазначеній довідці вказано, що в ході перевірки встановлено відсутність ознак будь-якого злочину чи правопорушення, передбаченого діючим законодавством України. Крім того, у судовому засіданні допитані свідки не підтвердили факт вчинення неправомірних дій відповідачем ОСОБА_2 , оскільки не вказали на конкретні факти, дату, час та місце висловлювань ОСОБА_2 в бік ОСОБА_1 . Будь-яких інших доказів стороною позивача до суду не надано.

Представник позивача позовні вимоги обґрунтовував також тим, що відповідач ОСОБА_2 поширювала недостовірну інформацію/наклеп, порушуючи немайнові права позивача, що завдало моральної шкоди у розмірі 15000 грн. за моральні страждання порушення честі, гідності та ділової репутації.

Відповідно до вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин 2, 3 статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У відповідності до глави 22 ЦК України до особистих немайнових прав, що забезпечують соціальне буття фізичної особи включені, зокрема, право на повагу до гідності та честі (стаття 297) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299). Гідність та честь фізичної особи, її ділова репутація є недоторканими (згідно із частиною другою статті 297 та частиною першою статті 299 ЦК України).

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 297 визначено, що фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ч. 2 ст. 299 ЦК України).

Згідно положень ч. 1 ст. 277 ЦК України та роз`яснень, які містяться у п. 19 Постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки, вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загально прийнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

За змістом статті 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу, фактичне твердження це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт це вище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Оцінка факту відрізняється від самого факту тим, що оціночне судження є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної логічної обробки і узагальнення конкретною людиною фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкових зв`язків між зазначеними джерелами інформації, і тому будь-яким чином не можливо оцінити правдивість чи правильність цього висновку. Проте, автор робить ці висновки з певних фактів, доводити які цілком можливо.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Відповідно до правого висновку від 22 липня 2019 року, сформованого Верховним Судом у цивільній справі №126/274/17, вислови, які відображають власні думки, переконання автора, критичну оцінку ним певних фактів, є оціночними судженнями. Особисте сприйняття позивачем зазначених у позові висловлювань, як таких, що принижують ділову репутацію, не може бути підставою для задоволення позову.

У судовому засіданні допитані свідки пояснювали, що відповідач ОСОБА_2 ходить по селу і розказує, що ОСОБА_1 є зрячою. На думку суду такі висловлювання відповідача ОСОБА_2 є її оціночним судженням, оскільки не містять фактичних даних, містять критику та оцінку поведінки позивача.

Оцінивши представлені суду сторонами матеріали в їх сукупності, суд приходить до висновку, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення вимог законодавства відповідачем та з матеріалів справи суд позбавлений можливості встановити, що саме через дії відповідача шляхом подання нею заяви про проведення перевірки позивачу завдано моральну шкоду, оскільки відсутнє будь-яке обґрунтування заподіяння шкоди та причинного зв`язку між такою шкодою і діями відповідача.

Перераховані складові фактичної підстави для відповідальності за заподіяння моральної шкоди є колом тих обставин, які повинні бути встановлені судом. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

З огляду на вище зазначене суд приходить до висновку, що в діях відповідача ОСОБА_2 відсутня сукупність всіх елементів складу юридичного правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності чи ділової репутації.

Крім того, особисте сприйняття позивачем оціночних суджень відповідача ОСОБА_2 , як таких, що принижують її гідність, честь і ділову репутацію, не може бути підставою для задоволення позову.

Суд вважає за необхідне звернути увагу сторону позивача також на те, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи в такий же спосіб з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Однак, доказів того, що позивач скористалася своїм правом на відповідь, матеріали справи не містять.

Вирішуючи спір в даній цивільній справі, оцінивши ситуацію, яка слалася між сторонами та враховуючи покази свідків, суд також приходить до висновку, що в даному випадку між позивачем та відповідачем виник конфлікт ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію, що несумісна з інтересами іншої сторони.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

У пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року роз`яснено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

За вказаних обставин, оскільки судом не встановлено, що поширена відповідачем інформація порушує право позивача на повагу до гідності та честі, на недоторканість ділової репутації, то позовна вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає до задоволення. Крім того, стороною позивача не надано будь-яких доказів душевних страждань позивача, існування втрат її немайнового характеру.

На підставі викладеного та керуючись статями 4, 12, 263-265, 268, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП невідомо.

Головуюча суддя Л.М. Кучерява