ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 липня 2025 року

м. Харків

справа № 641/1601/24

провадження № 22-ц/818/3052/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Мальований Ю.М.

за участю секретаря: Смелянець К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаззбут» Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз», треті особи: Харківська міська філія Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», Товариство з обмеженою відповідальністю «ГК « Нафтогаз України», Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про захист прав споживача, шляхом визнання рішень незаконними, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Вайленко Ганни Олександрівни на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 17 березня 2025 року, постановлене суддею Курганниковою О.А.,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

?визнати недійсним акт взаємних розрахунків між ТО В «ХАРКІВГАЗ ЗБУТ» та ОСОБА_1 за період з листопада 2021 року по квітень 2022 року в сумі 7011,91 грн., розрахований станом на 18.09.2023 року;

?визнати недійсним обсяг спожитого природного газу, що сформований AT «Харківміськгаз» за період з листопада 2021 року по серпень 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 ;

?зобов`язати «Харківміськгаз» здійснити перевірку обсягів спожитого газу на предмет відповідності фактичним дійсним показникам лічильника за період з листопада 2021 року по серпень 2023 року включно;

?зобов`язати ТОВ «ХАРКІВГАЗ ЗБУТ» з урахуванням здійсненої Відповідачем-2 AT «Харківміськгаз» перевірки обсягів спожитого газу на предмет відповідності фактичним дійсним показникам лічильника, провести звірку витрат природного газу, нарахувань та сплат (помісячно) за адресою: АДРЕСА_1 ;

?стягнути солідарно з відповідачів на її користь у відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 50 000.00 грн. та витрати на правничу професійну допомогу.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 17 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Вайленко Г.О. просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права; зазначає, що внаслідок неналежного формування об`єму спожитого природного газу без урахування фактичних показників лічильника, неналежного коригування та проведення розрахунків утворилась заборгованість. Відповідач зобов`язаний здійснювати контрольне зняття з лічильника, однак цього зроблено не було. Позивачка намагалась в позасудовому порядку здійснити перерахунок заборгованості, однак відповідачами її вимоги виконані не були. Позивачка, хоча і підписала акт взаємних розрахунків проте оскаржила його до суду, оскільки не погоджується з розміром заборгованості. Судом не взято до уваги фото лічильника, який підтверджує обсяг спожитого газу.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що при подачі позову позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права, а тому в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійним акту взаємних розрахунків слід відмовити. Інші позовні вимоги є похідними, тому суд також не вбачає підстав для їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є власницею домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 (а.с.4).

За адресою домоволодіння (квартири) позивача, а саме: АДРЕСА_1 , відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 та Оператором ГРМ присвоєно ЕІС- №56ХМ34А718081543.

Звертаючись до суду із позовом, позивачка зазначає, що в будинку вона не проживає і ніколи не проживала, однак з моменту введення будинку в експлуатацію (з 2018 року) до жовтня 2021 року користувалася послугою з газопостачання.

З жовтня 2021 року газове опалення вимкнене, фактично послуги з газопостачання за адресою не споживаються, а надані послуги з газопостачання (до жовтня 2021 року) повністю сплачені попередньому постачальнику послуг ТОВ «ХАРКІВГАЗ ЗБУТ», який був таким до 01.05.2022 року.

У червні 2022 року ОСОБА_1 надійшло повідомлення про наявність заборгованості за послугу з газопостачання, що наявна за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.05.2021р. по 30.04.2022 р. в розмірі 7011, 91 грн.

Не погоджуючись із зазначеною заборгованістю, ОСОБА_1 зверталася до відповідача із заявами про здійснення перерахунку сплачених сум за спожитий природний газ, але належний перерахунок зроблено не було.

Згідно пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV, у редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Частинами другою - четвертою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV передбачено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Позивачка наголошує, що послугами газопостачання не користувалась, на підтвердження відсутності заборгованості надає фото лічильника з показниками.

Разом із цим, за змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа, яка звернулася до суду, має право на захист її майнового права чи інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3)).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі та припинення правовідношення (пункти 1, 5 і 7 частини другої статті 16 ЦК України).

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.12) та від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 57)).

Споживач має право одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо (пункт 2 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV).

Виконавець, тобто суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, зобов`язаний надавати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо (абзац 5 частини першої статті 1, пункт 4 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV).

Норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування (абзац 13 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV).

Згідно з частиною першою статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

Статтею 13 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що споживач зобов`язаний не допускати несанкціонованого відбору природного газу. У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про ринок природного газу» суб`єкти ринку природного газу, які порушили законодавство, що регулює функціонування ринку природного газу, несуть відповідальність згідно із законом.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відносини між газорозподільними підприємствами та фізичними особами (населенням) - споживачами газу регулюються Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2494 від 30 вересня 2015 року, положення якого наводяться в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 2 глави 2 розділу І Кодексу газорозподільних систем, оператор газорозподільної системи (далі - Оператор ГРМ) відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання у належному стані та розвиток газорозподільної системи, яка на законних підставах перебуває у його власності чи користуванні, належну організацію та виконання розподілу природного газу.

Як убачається з матеріалів справи, за адресою домоволодіння АДРЕСА_1 , відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 та Оператором ГРМ присвоєно ЕІС- №56ХМ34А718081543.

Таким чином між сторонами виникли відносини щодо надання послуг з газопостачання.

Звертаючись до суду позивачка наголошувала, що вона не користувалася послугами з газопостачання, показники на лічильну є незмінними з 27.10.2021 року, тому нарахована заборгованість не відповідає дійсності.

Позивач ОСОБА_1 звернулась до ТОВ «Харківгаз збут» із зверненням щодо здійснення розрахунку.

Разом тим між ОСОБА_1 та між ТОВ ХАРКІВГАЗ ЗБУТ» підписано акт взаємних розрахунків за період з листопада 2021 року по квітень 2022 року у сумі 7 011,91 грн., розрахований станом на 18.09.2023 року - за адресою: АДРЕСА_1 , по особовому рахунку № НОМЕР_2 , відповідно до якого: за вищевказаною адресою обліковується заборгованість у розмірі 7011,91 грн., станом на 18.09.2023 р. Акт підписаний сторонами (а.с. 25).

У постанові від 04.12.2019 року у справі № 916/1727/17 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив, що: акт звірки може вважатися доказом у справі у підтвердження певних обставин, зокрема у підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо.

Таким чином сторони у підписаному акті взаємних розрахунків узгодили розмір спожитого газу, період надання послуг та розмір заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказів, які б свідчили про безпідставність нарахування заборгованості матеріали справи не містять. Підстави для визнання недійсним підписаного сторонами акту взаєморозрахунків відсутні.

Надані позивачкою фото лічильника не є доказом неправомірності розрахунку та відсутності заборгованості.

Крім того з нього неможливо достеменно встановити час його виготовлення.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача не змогла пояснити причини підписання позивачкою акту звірки.

Доказів, що зазначені в ньому данні не відповідають дійсності позивачкою суду не надано.

Проте відмова у задоволенні позову у зв`язку із обранням неналежного способу захисту не відповідає вимогам закону.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні в частині мотивів відмови у задоволені позовних вимог. Мотивувальну частину рішення належить викласти в редакції цієї постанови.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вайленко Ганни Олександрівни - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 17 березня 2025 року- змінити, виклавши мотивувальну частину і редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П.Пилипчук

Ю.М.Мальований

Повний текст судового рішення виготовлено 16.07.2025 року.