Справа № 570/6294/24
Номер провадження 2/570/483/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2025 року Рівненський районний суд Рівненської області у складі:

судді Гнатущенко Ю.В.

з участю секретаря судових засідань Іллюк С.Р.,

позивача ОСОБА_1 в режимі відеконференції,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Воронюк К.Ю.,

представника відповідача ДУ "Городищенська виправна колонія №96" Дмитрук І.М.

представника відповідача МЮ України Вороновської М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Рівненського районного суду Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Городищенська виправна колонія (96)", Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Державна казначейська служба України в особі ГУ Державної казначейської служби України в Рівненській області про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2024 р. позивач ОСОБА_1 звернувся в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до ДУ «Городищенська ВК (№96)», Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області та просить стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, шо він засуджений до довічного позбавлення волі, з 13.12.2004 р. по 5.10.2017 р. відбував покарання в секторі максимального рівня безпеки Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)».

За вказаний період відбування позивачем свого покарання адміністрацією установи неодноразово порушувалися та не дотримувалися вимоги законодавства щодо умов тримання позивача, в частині забезпечення належних житлово-побутових та санітарнихвимог: приміщення камери, в якій позивача утримували, є надто вузьким, штучне освітлення недостатнє, природне освітлення та вікна відсутні, вентиляція дуже слабка; площа приміщення, в якому позивач проживав до етапування замала; незадовільний стан санвузлів; прогулянковий дворик не відповідає встановленим вимогам через вкрай недостатню площу.

1.Щодо права позивача на забезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання в місцях позбавлення волі.

Вироком Апеляційного суду м.Київ від 03.09.2003 р. позивача ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених нормами ст.ст. 115 ч.2 п.п.6, 12; 187 ч.4; 289 ч.3 КК України та засуджено до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 12.12.2002 р., вирок суду першої інстанції залишено без змін, призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Наводить положення:

ст.3 та ст. 28 Конституції України;

ч.1 ст.1, ст.ст. 2,3, ч.ч. 1, 2 і 4 ст.7, ч.2 ст.97, ч.1 ст.102, ч.ч.1, 2 ст.115 КВК України;

правові висновки у постановах Верховного Суду від 29.01.2020 р. у справі №460/2999/18, від 17.03.2020 р. у справі №460/2703/18, від 27.03.2020 р. у справі №460/2834/18;

п.п. 10-12 Мінімальних стандартних правил поводження з в`язнями (резолюція 663 СІ (ХХІV) ООН від 30.08.1955 р.);

п.п.1, 2, 4, 18 Європейських пенітенціарних (в`язничних) правил (Рекомендація №R (2006) 2 від 01.02.1987 р. Комітету Міністрів держав-учасниць);

п.15 ч.1 ст.18 ЗУ «Про державну кримінально-виконавчу службу України»;

п.п. 15 п.5 Положення про Державну установу Городищенська виправна колонія (№96) та вказує, що саме на відповідача та його посадових і службових осіб покладається обов`язок створювати належні умови для тримання засуджених, які включають в себе: матеріально-побутове забезпечення засуджених; забезпечення засудженим побутових умов, що відповідають правилам санітарії та гігієни.

2. Щодо порушення права позивача на забезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засудженого в місцях відбування покарання.

Позивач наводить положення ч.4 ст.82 ЦПК України та вказує, що в адміністративній справі№ 460/2851/18 були встановлені факти та обставини, які мають значення для правильності вирішення спору у цій справі, оскільки у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30.09.2020 р. у справі №460/2851/18 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанції щодо наявності протиправної бездіяльності відповідача стосовно не забезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засуджених у відповідності до вимог законодавства, які визначають умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі. Також Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції, відповідно до яких при вирішенні даного адміністративного спору суд врахував результати перевірок ДУ «Городищенська виправна установа (№96)», проведених станом на 2013 рік та 2018 рік в рамках моніторингових візитів представників Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також перевірками органів прокуратури Рівненської області станом на 2017 рік.

В ході цих перевірок було виявлено, що житлово-побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, які утримуються в секторі максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська виправна колонія №96», не відповідають встановленим стандартам як у міжнародному, так і в національному законодавстві, а у 2018 р. вони погіршилися, що зафіксовано такими моніторинговими звітами.

Вказані порушення прав засуджених до довічного позбавлення волі стосувалися не тільки позивача у справі №460/2851/18, а всіх засуджених, які відбували покарання в такому секторі ДУ «Городищенська виправна колонія №96».

На основі вказаних доказів, пояснень позивача та представника відповідача у справі №460/2851/18 судом було встановлено, що в період з 21.01.2010 р. по 21.11.2018 р. позивач відбував своє покарання в умовах, які не відповідають стандартам щодо забезпечення житлово-побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Зокрема суд вказав, що порушення та недотримання вказаних стандартів, які були допущені відповідачем, полягають у триманні в камерах для довічно позбавлених волі декількох осіб разом з позивачем; відсутності належної вентиляції камери; не забезпеченні дотримання санітарно-гігієнічних умов в камері позивача. Також Верховний Суд у справі №460/2851/18 погодився з висновками суду першої інстанції, відповідно до яких при вирішенні даного адміністративного спору суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, а саме: рішення ЄСПЛ «Калашников проти Росії», «Харченко проти України», «Коваля проти України».

Аналогічні порушення прав довічно засуджених в ДУ «Городищенська виправна колонія №96» встановлено рішеннями Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/520/19, рішення від 22.05.2019 р. (період порушення 19.09.2010 р. 18.10.2018 р.), справа №1740/2432/18, рішення від 23.05.2018 р. (період порушення 13.03.2012 р. 10.10.2020 р.), справа №460/2999/18, рішення від 19.06.2019 р. (період порушення 18.09.2004 р. 08.02.2018 р.) та справа №460/2834/18, рішення від 28.02.2019 р. (період порушення 13.12.2004 р. 09.11.2018 р.).

Саме у цей період, як вбачається з вищевказаних рішень Рівненського окружного адміністративного суду, встановлено грубе порушення прав засуджених до довічного позбавлення волі на належні житлові, комунальні та санітарно-гігієнічні умови утримання, що були допущені відповідачем «Городищенська виправна колонія (№96)», внаслідок його протиправної бездіяльності.

З викладеного можна стверджувати (встановлено судовими рішеннями), що позивач ОСОБА_1 весь час утримання в ДУ «Городищенська виправна колонія №96» перебував в умовах, що суперечить людській гідності, в порушення ст.28 Конституції України та ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Весь час перебування позивача в колонії він отримував фізичні обмеження прав та моральні страждання.

Наводить норму ч.4 ст. 82 ЦПК України та вказує, що учасником (стороною) адміністративних справ №№ 460/2851/18; 460/520/19; 1740/2432/18; 460/2999/18; 460/2834/18 був відповідач ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)», щодо якого встановлено обставини щодо порушення останньою, житлово-побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, які утримувалися в секторі максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська виправна колонія №96», такі умови визнано такими, що не відповідають встановленим стандартам як у міжнародному, так і національному законодавстві.

Вказані рішення адміністративного суду набрали законної сили, тобто встановлені такими рішеннями обставини є встановленими судом фактами, які в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України, не потребують повторного встановлення чи доказування при розгляді даного позову.

3 Щодо права позивача на відшкодування моральної шкоди.

Позивач наводить положення ч.1 ст.15, п.9 ч.2 ст.16 ЦК України, п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р.

Довідкою «Новгород-сіверської УВП №31» №84 від 05.07.2024 р. було встановлено, що позивач у період з 13.12.2004 р. по 05.10.2017 р., відбував покарання у секторі максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)».

22.08.2018 р. моніторинговою групою працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини було проведено черговий моніторинговий візит до ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)», за результатами якого було підготовлено звіт, в якому було зроблено такі висновки щодо відповідності умов відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі вимогам міжнародних стандартів: «На окрему увагу заслуговує факт утримання засуджених до довічного позбавлення волі в умовах, які є несумісними з повагою до людської гідності. Умови відбування покарання можуть завдавати засудженим душевних страждань та мук, які перевищують невідворотній рівень страждання, притаманного ув`язненню.

Фактично в секторі максимального рівня безпеки "Городищенської ВК (№96)» умови тримання засуджених повністю не відповідають міжнародним стандартам. Для виконання покарань використовуються камери, житлова площа яких менше 4 кв.м., у яких недостатнє освітлення та не має примусової вентиляції.

Дворик для прогулянок взагалі схожий на камеру, площа якої більша від камери, у яких утримуються засуджені. Такі характеристики двориків не надають засудженим можливості для належної прогулянки, оскільки прогулянковий дворик знаходиться на третьому поверсі та повністю перекритий пластиковим дахом (неба фактично не видно). Деякі засуджені повідомили, що не виходять на прогулянки, оскільки в них є страх висоти» (ст.3-4 Звіту).

Наводить рішення ЄСПЛ у справі «Старенький та Рудий проти України», у справі «Мельник проти України» та вказує, що в період з 13.12.2004 р. по 05.10.2017 р. позивач відбував своє покарання в ДУ «Городищенська виправна колонія №96» умовах, які не відповідають стандартам щодо забезпечення житлово-побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Зокрема суд у справах №460/520/18 від 22.05.2018 р., №1740/2432/18 від 23.05.2019 р., №460/2999/18 від 19.06.2019 р., та №460/2834/18 від 28.02.2019 р. вказав, що порушення та недотримання вказаних стандартів, які були допущені відповідачем, полягають у триманні в камерах для довічно позбавлених волі декількох осіб при недостатній нормі площі такого тримання; відсутності належної вентиляції камери; не забезпеченні дотримання санітарно-гігієнічних умов в камерах, де утримувалися довічно засуджені, в тому числі і позивач ( ОСОБА_1 ). Вказані порушення та погіршення умов тримання довічно засуджених також встановлено і звітами, складеними за результатами моніторингових візитів працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 04.04.2013 р. та від 22.08.2018 р.

Відповідно до вказаних рішень ЄСПЛ та фактів, обставин, які були встановлені у справах 460/520/19 від 22.05.2018 р., №1740/2432/18 від 23.05.2019 р., №460/2999/18 від 19.06.2019 р. та №460/2834/18 від 28.02.2019 р., з урахуванням звітів Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, можна констатувати, що відбувалося порушення ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказані порушення відбувалися по відношенню до позивача не одноразово, а протягом всього строку відбування позивачем покарання у ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)», а саме протягом періоду з 13.12.2004 р. по 05.10.2017 р. Тобто майже 13 років протягом кожного дня позивач перебував в умовах постійного порушення права на належні житлово-побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання осіб засуджених до довічного позбавлення волі, які полягали у триманні в камерах житлова площа яких менше 4 кв.м., у яких недостатнє освітлення; тримання в камері декількох осіб разом з позивачем; відсутності примусової вентиляції камери; не забезпеченні дотримання санітарно-гігієнічних умов в камері позивача; проведення прогулянок у прогулянковому дворику, який знаходиться на третьому поверсі та повністю перекритий пластиковим дахом (неба фактично не видно) та схожий на камеру, площа якого більша від камери, у яких утримуються засуджені.

Між порушенням прав позивача та діями відповідача існує прямий причинно-наслідковий зв`язок, який було встановлено у справах №460/520/19 від 22.05.2018 р., №1740/2432/18 від 23.05.2019 р., №460/2999/18 від 19.06.2019 р., №460/2834/18 від 28.02.2019 р., відповідно до положень ч.4 ст. 82 ЦПК України вказані факти не підлягають доказуванню.

Таким чином, можна констатувати факт наявності повного складу цивільного правопорушення, що дає можливість застосувати положення про відшкодування моральної шкоди.

4. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди

Позивач наводить положення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р., постанову Верховного Суду від 10.04.2019 р. у справі №464/3789/17, рішення ЄСПЛ у справі «Старенький та Рудий проти України», у справі «Артур Іванов проти Росії», тому вважає, що майновий розмір завданої моральної шкоди становить 1 000 000,00 грн.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 12.12.2024 р. звільнено позивача ОСОБА_1 від сплати судового збору.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 12.12.2024 р. прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засіданні у справі.

Ухвалою суду від 06.01.2025 р. задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про доручення ДУ «Новгород-Сіверська УВП №31» Чернігівської області забезпечити проведення судових засідань в режимі відеоконференції для участі позивача ОСОБА_1 у вказаній справі.

Ухвалою суду від 10.02.2025 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду справи по суті.

23.12.2024 р. до суду надійшли письмові пояснення вх. 22198 представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державної казначейської служби України у Рівненській області А. Лисих, в яких третя особа просить відмовити позивачу у задоволенні позову. В обґрунтування пояснень наводить положення п. 3 ч.2 ст. 11, п. 9 ч. 2 ст. 16, ст. 23 ЦК України ЦК України та вказує, що моральна шкода відшкодовується виключно у випадку, коли порушені саме особисті немайнові права фізичної особи. Згідно зі змістом позовної заяви у справі №570/6294/24 Казначейство не вбачає вказівку позивача на порушення його особистих немайнових прав, що забезпечують природне його існування, а отже, у розумінні ч. 1 ст. 4 ЦПК України, позивач не вважає їх порушеними, невизнаними або оспорюваними. Додатково, у позовній заяві не вказано і про порушення особистих немайнових прав позивача, що забезпечують соціальне буття фізичної особи. Єдиною підставою, на думку позивача, стягнення на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000000,00 грн., є сам факт визнання судами у деяких справах протиправною бездіяльності ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо незабезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засуджених у відповідності до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі.

Також наводить положення ст. ст. 55 , 56 Конституції України, абз.1 та 2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) школи» та звертають увагу суду, що у справах про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь- яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Позовна заява у справі №570/6294/24 не містить жодного явного прикладу приниження честі, гідності, престижу або ділової репутації позивача. Позивачем не додано до позовної заяви жодних доказів ушкодження його здоров`я та/або порушення інших прав, що у силу вимог ст. ст. 81, 83 ЦПК України свідчить про не доведення обставин, на які останній посилається як па підставу своїх вимог.

Презумпції відшкодування моральної шкоди не існує, а тому у і позивача виникає обов`язок доказування не тільки наявності такої шкоди, але і неправомірності дій заподіювана шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, а також вини особи. Вказані чотири умови є обов`язковими для цивільно-правової відповідальності. Тобто, право на моральну шкоду не гарантує її безумовне відшкодування, це право повинна довести особа, яка звертається до суду із відповідною позовною вимогою.

Обґрунтування розміру відшкодування шкоди входить до предмету доказування. Позивачем належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не обґрунтовано стягнення на його користь 1000000,00 грн. та не вказано, з яких міркувань останній дійшов до визначення вказаної суми.

Вважають, що наявність певних недоліків у роботі ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Казначейство зазначає, шо реалізація позивачем права на оскарження дій/бездіяльності ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» у порядку, встановленому чинним законодавством, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав ОСОБА_1 . Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Звертають увагу, що аналогічна правова позиція викладена у позиції Рівненського районного суду від 21.05.2024 у справі № 570/6629/23.

Казначейство позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, а позовну заяву у справі № 570/6294/24 вважає необґрунтованою та такою, шо не підлягає до задоволення у повному обсязі.

26.12.2024 р. до суду надійшов відзив вх. 22462 представника відповідача ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» - начальника установи Ю. Ткачука, в якому просить відмовити у позові. В обґрунтування відзиву наводить положення ч. 1 ст. 1, ст. ст. 3, 7, 18, ч.ч.1, 2 ст.102, ст. ст. 115, 150, 151 КВК України, Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених Міністерством юстиції України від 28.08.2018 року № 2824/5, та вказує, що вони не містять приписів, які б розкрили поняття «необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни» та встановлювали б відповідні вимоги до влаштування санвузлів в камерах колонії. Тобто відсутність законодавчого врегулювання такого питання позбавляють надати оцінку діям (бездіяльністю) відповідача щодо порушення вимог діючого законодавства, яке регулює порядок утримання засуджених в установах виконання покарань.

Також наводить положення п.15 ч.1 ст.18 ЗУ «Про Державну кримінально- виконавчу службу України», п. 1, підпункти 4 та 12 пункту 5, пункт 13 Положення про Державну установу Городищенська виправна колонія (№96), затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 20 березня 2020 року № 1098/5 та вказує, що посилання позивача на Звіти за результатами моніторингового візиту у 2013 та 2018 роках працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини спільно з представниками громадськості, є безпідставними адже: за результатами моніторингового візиту у квітні 2013 року виявлено ряд недоліків та рекомендовано Державній пенітенціарній службі України вирішити питання щодо рівномірного розміщення у Городищенській виправній колонії (№96) засуджених дільниці приміщень камерного типу та довічного позбавлення волі з метою забезпечення мінімальної площі на одну особу та створення належних умов відбування покарання; вжити заходів щодо приведення камерних приміщень у відповідність до вимог нормативно-правових актів, у тому числі: забезпечити належні санітарно-гігієнічні умови в санітарних вузлах, замінити застарілий інвентар, обладнати їх напівавтоматичним зливом води, спальні місця у приміщеннях камерного типу та камерах для тримання засуджених до довічного позбавлення волі обладнати відповідно до встановлених законодавством норм площі; забезпечити у всіх камерних приміщеннях доступ до свіжого повітря, а також забезпечити достатній рівень природного та штучного освітлення. Рекомендовано забезпечити належне фінансування планових та капітальних ремонтів приміщень Городищенської виправної колонії (№96), у Городищенській виправній колонії (№96) привести відповідно до вимог нормативно-правових актів обладнання дворів для проведення прогулянок засуджених, у першу чергу на дільниці для тримання засуджених до довічного позбавлення волі.

У звіті моніторингу за 2013 рік, адміністрації Городищенської виправної колонії (№96) рекомендовано вжити заходів щодо покращення умов праці засуджених, провести капітальні та поточні ремонти відповідно до визначених законодавством для виробничих об`єктів норм, працю засуджених організувати з додержанням правил охорони праці, техніки безпеки та виробничої санітарії.

22 серпня 2018 року начальник відділу моніторингу дотримання прав людини на належне утримання Департаменту реалізації національного превентивного механізму Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, головний спеціаліст відділу права на працю Департаменту моніторингу соціальних прав Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, регіональний координатор взаємодії з громадськістю Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Рівненській області, представник громадськості здійснили моніторинговий візит державної установи Городищенська виправна колонія (№96).

За результатами моніторингового візиту рекомендовано Міністерству юстиції України забезпечити: право на приватність у банному комплексі (обладнати душові кабіни шторками/перегородками); належне штучне освітлення в жилих приміщеннях дільниці ресоціалізації; норму жилої площі на кожного засудженого в окремих жилих приміщеннях дільниці ресоціалізації; провести ретельну перевірку фактів затримки/невідправки кореспонденції засуджених; вжити заходів щодо повної реконструкції сектору максимального рівня безпеки, в якому відбувають покарання засуджені до довічного позбавлення волі в умовах, які є несумісними з повагою до людської гідності; повідомити до 28 вересня 2018 року Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про вжиті заходи реагування за фактами виявлених порушень прав людини, додавши копії матеріалів перевірки та управлінських рішень.

Вважають рекомендації щодо забезпечення належних умов утримання засуджених у ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» та усунення виявлених недоліків, які негативно впливають на забезпечення умов утриманих у ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)», надані Державній пенітенціарній службі України та Міністерству юстиції України.

За підсумками моніторингових візитів не встановлено обов`язкових дій для ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» в частині покращення житлово- побутових умов засуджених, які утримуються у такій колонії, а рекомендовано покращити умови їх праці.

При цьому, під час моніторингового візиту у 2018 році зазначено, що адміністрацією установи в цілому вживаються заходи щодо приведення умов тримання засуджених, які є сумісними з повагою до людської гідності відповідно до міжнародних стандартів. У структурних дільницях виправної колонії поступово проводяться відповідні будівельні та ремонтні роботи та вживаються заходи, спрямовані на покращення умов тримання засуджених.

Таким чином, моніторингового групою, у звіті 2018 року встановлено здійснення відповідачем певних заходів щодо приведення умов тримання засуджених, що вказує на вчинення дій з боку відповідача щодо приведення до нормативних вимог умов тримання засуджених.

Окрім того, відповідно до акта комісії від 10.07.2017, затвердженого начальником державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)», згідно з яким 10.07.2017 проведено обстеження приміщення прогулянкових двориків в секторі максимального рівня безпеки для засуджених до довічного позбавлення волі на предмет готовності до експлуатації. В результаті обстеження встановлено, що площа прогулянкових двориків становить 12,1 м.кв. такі готові до експлуатації.

Також відповідно до Технічного паспорту гуртожитку №4 інвентаризаційна справа №50 та плану поверхів в камерах є віконні прорізи розміром 0,93*1,2 м, в камерах встановлені санвузли, що обладнані унітазом та зливним бачком та умивальником. Санітарні вузли у камерах відгородженні суцільною перегородкою висотою, що не менша 1 м з дверима, що відчиняються ззовні. Вентиляцію в камерах передбачено природну. Для збільшення доступу природного світла до вікон камер, де утримуються засуджені до довічного позбавлення волі, на світловому ліхтарі замінено прозору покрівлю. Прогулянкові дворики для засуджених сектору приведенні у відповідність до чинного законодавства - площа одного прогулянкового дворика становить більше 12 м.кв. Доступ свіжого повітря під час проведення прогулянок засудженими сектору регулюються 6-ма вентиляційними вікнами, які розміщені поряд з прогулянковими двориками.

Міністерством юстиції України було прийнято рішення у серпні 2019 року про виділення коштів на проведення капітальних ремонтів об`єктів установ ДКВС, які потребують невідкладного проведення ремонтів у 2019 році.

Державною установою «Городищенська виправна колонія (№96)» було створено робочу групу по координації дій з виконання ремонтно - будівельних робіт на об`єкті «Капітальний ремонт гуртожитку № 4 з влаштуванням прогулянкових двориків».

З метою належного тепло забезпечення гуртожитку № 4 виконано капітальний ремонт з влаштуванням прогулянкових двориків з гідрохімічною промивкою системи опалення. Також збільшення житлової площі камери шляхом демонтажу між камерних стін, влаштування мембранної покрівлі будівлі та прозорого покриття світлового ліхтаря шляхом установлення і розбирання зовнішніх інвентарних риштувань трубчастих висотою до 16 м для мурування облицювання та свердлення отворів в цегляних стінах, влаштування прогулянкових двориків біля будівлі сектору.

П`ять прогулянкових двориків для засуджених сектору приведені у відповідність до чинного законодавства - площа одного прогулянкового дворика становить більше 12 м.кв. Всього прогулянкових двориків на секторі довічного позбавлення волі 7 шт., з них 2 шт. для гри в настільний теніс та для занять вправами на тренажерах. Доступ свіжого повітря під час проведення прогулянок засудженими сектору регулюється 6-ма вентиляційними вікнами, які розміщені поряд з прогулянковими двориками. У весняно-літні період під час підвищення загальної температури повітря дані вікна постійно відкриті, а в осінньо-зимовий за їх допомогою здійснюється щоденне провітрювання.

Позивач відбував покарання в секторі максимального рівня безпеки для тримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі державної установи «Городищенська виправна колонія(№96)» з 13.12.2004 року. Норма площі камери до 21.01.2010 року становила не менше трьох метрів квадратних на одного засудженого, починаючи з 2010 року норма площі становить не менше чотирьох метрів квадратних, (ст. 115 КВК України із змінами від 21.01.2010). Тобто розміри камер, в яких утримувався позивач, відповідали вимогам утримання засуджених до довічного позбавлення волі. Позивач в позовній заяві не зазначає номера камер, в яких відбував покарання.

Наводить положення ст. 8 КВК України та вказує, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що під час його утримання в ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» його не влаштовували житлово-побутові чи матеріальні умови його утримання. Не надано також і доказів звернення до адміністрації із заявами про покращення його житлово-побутових чи матеріальних умов утримання під час відбування покарання у державній установі «Городищенська виправна колонія (№96)» чи переведення його до іншої установи.

На момент звернення до суду з вказаним позовом позивач переведений до іншої виправної колонії з покращеними умовами для тримання засуджених.

Наводить положення ст.ст. 23, 1166 ЦК України та вказує, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювання шкоди.

Звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди покладається на позивача у даній справі обов`язок довести, що зазначені ним втрати немайнового характеру не є абстрактними, а дійсно були понесені позивачем, з обґрунтуванням розміру компенсації.

Проте, позивачем не підтверджені належними засобами доказування обставини про заподіяння йому моральної шкоди, наявність самої шкоди, а позивач цитує рішення у справах № 460/2851/18, №460/2834/18, №460/520/19, №1740/2432/18 та № 460/2999/18, в яких не досліджувалася протиправна бездіяльність державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» відносно позивача, оскільки останній не був стороною в таких справах. На думку позивача, для стягнення на його користь в рахунок компенсації моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн. є сам факт визнання судами у справах № 460/2851/18, № 460/2834/18, № 460/520/19, № 1740/2432/18 та № 460/2999/18, в яких позивач не був стороною, протиправною бездіяльності державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» щодо незабезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов тримання у відповідності до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі. Правовідносини у даній справі та правовідносини у кожній з наведених позивачем справ за своєю суттю не є подібними, як і встановлені судами обставини кожної конкретної справи.

Відповідно до зазначених позивачем судових рішень не визнано протиправну бездіяльність Відповідача 1 щодо невжиття заходів для приведення житлових, побутових та санітарно гігієнічних умову тримання засудженого ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі.

Факти, які наводить позивач щодо завдання йому моральної шкоди або посягання на людську гідність ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи, які не знаходять свого підтвердження і містять виключно оціночний характер.

Відсутні докази того, що позивачеві було задано моральну шкоду або вчинено будь які дії, що посягли на його людську гідність, відсутній причинно - наслідковий зв`язок, який міг би підтвердити протиправність таких дій, що в свою чергу означає що шкода, якщо така і могла бути, була заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами. Слід відмітити, що позивач відбуває покарання в іншій установі з жовтня 2017 року, а до суду з даним позовом звернувся лише у грудні 2024 року.

27.12.2024 р. до суду надійшов відзив вх. 22471 представника відповідача Міністерства юстиції України Вороновської М.А., в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву наводить положення п. 3 ч. 2 ст. 11, ч.ч.1, 3 ст.23 ЦК України та вказує, що зі змістом позовної заяви у справі № 570/6294/24 позивачем не зазначені позивачем порушення його особистих немайнових прав, що забезпечують природне його існування за весь заявлений період, а отже, у розумінні частини першої статті 4 ЦПК України, позивач не вважає їх порушеними, невизнаними або оспорюваними.

Обгрунтовуючи свою позицію, позивач посилається на ч.4 ст. 82 ЦПК України, на постанови Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 460/2999/18, від 17.03.2020 у справі № 460/2703/18, від 27.03.2020 у справі № 460/2834/18, на справи № 460/520/19, № 1740/2432/18 та детально описує постанову Верховного Суду від 30.09.2020 по справі № 460/2851/18.

У постанові Верховного Суду по справі № 460/2851/18, яку деталізує позивач, розглядалось питання визнання протиправною бездіяльності Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо невжиття заходів для приведення житлових умов у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженим до довічного позбавлення волі, проте позивач у даній справі не був стороною.

Ні постановою Верховного Суду у справі № 460/2851/18, ні рішеннями у справах № 460/2999/18, № 460/2703/18, № 460/2834/18, № 460/520/19 та № 1740/2432/18 на які посилається позивач, не було встановлено обставин порушення прав ОСОБА_1 , оскільки в жодній з вищезазначених справ він не був стороною.

Вищенаведене свідчить лише про те, що єдиною підставою, на думку позивача, для стягнення на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 000 грн., є сам факт визнання судами у справах 460/2851/18,№ 460/2999/18, № 460/2703/18, № 460/2834/18, № 460/520/19 та № 1740/2432/18, в яких позивач не був стороною, протиправною бездіяльності ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо незабезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов тримання у відповідності до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що під час його утримання в ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» його не влаштовували житлово-побутові чи матеріальні умови утримання. Не надано також і доказів звернення до адміністрації із заявами про покращення його житлово-побутових чи матеріальних умов утримання під час відбування покарання у державній установі «Городищенська виправна колонія (№96)». У даному провадженні не можливо встановити факт неналежного утримання засудженого, тому що позов заявлений про відшкодування моральної шкоди, і предметом позову не є встановлення того чи іншого факту, що має юридичне значення.

Позивач не звертався до адміністративного суду для встановлення факту неналежних умов утримання, рішення яке набрало законної сили відносно протиправності/правомірності дій суб`єкту владних повноважень відсутнє, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Також наводить положення п. п. 3, 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та постанову Верховного Суду від 12.09.2018 у справі № 335/11779/16-ц, постанову Верховного Суду 08.05.2018 у справі № 920/316/17 (ЄДРСРУ № 74160404), рішення від 12.07.2007 у справі «Stankov v. Bulgaria», де Європейський суд зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Це підтверджує думку про те, що поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним та таким, що потребує кропіткого дослідження в кожному окремому випадку.

З аналізу вищенаведеного законодавства вбачається, що презумпції відшкодування моральної шкоди не існує, а тому у позивача виникає обов`язок доказування не тільки наявності такої шкоди, але і неправомірності дій заподіювача шкоди, причинно - наслідкового зв`язку між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, а також вини особи. Відповідно, право на моральну шкоду не гарантує її безумовне відшкодування, це право повинна довести особа, яка звертається до суду із відповідною вимогою.

Відповідно, до вимог чинного процесуального законодавства, обставини, зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди.

Проте, позивачем не підтверджені належними засобами доказування обставини про наявність моральної шкоди, а зводяться лише до цитування рішень у справах 460/2851/18,№ 460/2999/18, № 460/2703/18, № 460/2834/18, № 460/520/19 та № 1740/2432/18, в яких не досліджувалася протиправна бездіяльність ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» відносно позивача, оскільки останній не був стороною в даних справах.

Крім того, вже під час моніторингового візиту у 2018 році, про які вказує позивач, було відзначено позитивні зрушення у діяльності Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)».

Вказують на той факт, що наявність певних недоліків у роботі ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» саме по собі не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Звертаючись до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди саме на позивача покладається обов`язок довести, що зазначені ним втрати немайнового характеру не є абстрактними, а дійсно були понесені позивачем, з обґрунтуванням розмірів компенсації.

При цьому, Відповідач-1 є колонією максимального рівня безпеки, тобто Типові правила щодо обладнання секторів для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, затверджених наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань № 124 від 28.07.2005 не застосовуються до максимального рівня безпеки.

Крім того, наявність певних недоліків у роботі Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» саме по собі не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Відшкодування шкоди за своєю суттю повинно мати повний склад цивільного правопорушення: дії, бездіяльність, наслідки - збитки, вина, причинний зв`язок між діями та шкодою.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Воронюк К.Ю. підтримали позовні вимоги та просять їх задовільнити. Позивач ОСОБА_1 пояснює, що періоди, які вказані у довідці №84 від 05.07.2024 р., про його прибуття та вибуття з ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» були зумовлені його вибуттям до Вінницької області на лікування. Також представник позивача адвокат Воронюк К.Ю. у судовому засіданні пояснює, що позивач ОСОБА_1 не був стороною у справах, рішення судів, яких долучає до позову. Саме відповідач ДУ «ГВК (№96)» повинна довести суду обставину щодо камери, в якій позивач ОСОБА_1 у спірний період відбував покарання у ДУ «ГВК (№96)». Переведення позивача ОСОБА_1 до ДУ «Новгород-Сіверська УВП №31» Чернігівської області для дальшого відбування покарання з однієї виправної колонії до іншої здійснювалося за заявою позивача ОСОБА_1 у відповідності до ст.93 КВК України, оскільки в тій місцевості проживають його родичі. Пояснює, що надані представником відповідача ДУ «ГВК (№96)» докази не відносяться до спірного періоду відбування покарання позивача, а за спірний період не містять матеріали справи доказів поліпшення умов відбування покарання позивачем.

У судовому засіданні представник відповідача ДУ «ГВК (№96)» Дмитрук І.М. підтримала відзив та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснює, що позивач не просить суд визнати дії чи бездіяльність відповідача ДУ «ГВК (№96)» неправомірними. Позивач не звертався до адміністрації установи щодо поліпшення його умов відбування покарання. Не може пояснити, в якій камері відбував покарання позивач за спірний період.

У судовому засіданні представник відповідача МЮУ Вороновська М.А. підтримала відзив та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснює, що ЦК України не містить презумпції відшкодування моральної шкоди.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце його проведення, у письмових поясненнях просить відмовити у задоволенні позовних вимог та провести розгляд справи у відсутності представника.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 03.09.2002 р. Апеляційним судом м. Києва за ст. 187 ч.4, 289 ч.3, 115 ч.2 п.6, 12, 70,71 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, що йому належить. Відбуває покарання в Новгород-Сіверській УВП №31 з 06.12.2017 р. В установі не працевлаштований, доходів немає, що підтверджується довідкою №83 від 05.07.2024 р. начальника ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань №31» В. Спичака.

Як убачається з довідки №84 від 05.07.2024 р. начальника ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань №31» В. Спичака, яка надана на підставі матеріалів особової справи засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 03.09.2002 р. Апеляційним судом м. Києва за ст. 187 ч.4, 289 ч.3, 115 ч.2 п.6, 12, 70, 71 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, що йому належить. Початок строку покарання 15.02.2002 р. Згідно наявних даних в матеріалах особової справи засуджений утримувався в ДУ «Городищенська виправна колонія №96» в період з:

Прибув: 13.12.2004 р., вибув: 27.05.2015 р.;

Прибув: 27.07.2015 р., вибув: 07.12.2015 р.;

Прибув: 17.02.2016 р., вибув: 14.12.2016 р.;

Прибув: 05.03.2017 р., вибув: 05.10.2017 р.

Як убачається зі Звіту Відділу моніторингу пенітенціарних установ Установа для моніторингу «Городищенська виправна колонія №96» від 08.04.2013 р. (дата відвідування 04.04.2013 р.), зокрема п.6.2 Дільниця, де тримаються засуджені до довічного позбавлення волі, обладнана в окремому ізольованому корпусі, має 31 камеру та 4 карцерних приміщення. На момент візиту у дільниці відбувало покарання 48 засуджених до довічного позбавлення волі. У Звіті надано для установи «Городищенська виправна колонія №96» рекомендації.

Представником відповідача ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» до відзиву додано Акт, затверджений начальником державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» Луцук Ю.Ю. від 10.07.2017 р., з якого убачається, що 10.07.2017 р. проведено обстеження приміщення прогулянкових двориків в секторі максимального рівня безпеки для засуджених до довічного позбавлення волі на предмет готовності до експлуатації. В результаті обстеження встановлено, що площа прогулянкових двориків становить 12,1 м.кв. кожного. Комісія вважає, що прогулянкові дворики в кількості 5 штук готові до експлуатації.

Також представником відповідача ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» до відзиву додано Акт від 10.07.2018 р., з якого убачається, що 10.07.2018 р. при обстеженні гуртожитку №4, в якому розміщений сектор максимального рівня безпеки для утримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі, що введений в експлуатацію 30.06.2004 р. встановлено наступне:

-Прогулянкові дворики знаходяться на площадці 2 поверху приміщення гуртожитку №4 в кількості 5 двориків, площею 12,0 м.кв. кожен та виконані повністю з металевих конструкцій (металевої сітки). Крім цього, на площадці 1 поверху приміщення облаштовано ще 2 прогулянкових дворики площами 36,7 м.кв та 21,05 м.кв. для занять спортом;

-Для захисту від атмосферних опадів, над прогулянковими двориками установлено покрівля прозорий фонар (покрівля виконана з прозорого полікарбонату); доступ свіжого повітря під час проведення прогулянок засудженим сектору регулюється 6 аераційними вікнами, які розміщено під покрівлею прогулянкових двориків.

Натомість у судовому засіданні представник відповідача ДУ «ГВК №96» не пояснила, складовою якого документу є вказаний Акт, та у відповідності до якого документу була створена комісія для складання вказаного Акту.

До відзиву відповідачем ДУ «ГВК (№96)» також долучено копію Технічного паспорту на Гуртожиток №4, виготовлений 30.04.2013 р. та Акт Державної приймальної комісії про прийняття завершеного реконструкцією приміщення штрафного ізолятора Городищенської виправної колонії (№96) Управління Департаменту у Рівненській області у сектор максимального рівня безпеки для тримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі на 50 місць, який затверджений начальником управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань в Рівненській області П.Г. Пророком 30.06.2004 р., згідно якого Державна приймальна комісія прийняла рішення: пред`явлений до прийняття в експлуатацію сектор максимального рівня безпеки для тримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі в Городищенській виправній колонії (№96) управління Департаменту у Рівненській області на 50 місць прийняти в експлуатацію.

Слід вказати, що долучена до відзиву відповідачем ДУ «ГВК (№96)» копія Технічного паспорту на Гуртожиток №4, виготовлений 13.04.2020 р. не є належним доказом у вказаній справі, оскільки не відноситься до предмету доказування, бо спірний період, про який вказує позивач, тривав з 13.12.2004 р. по 05.10.2017 р.

У Звіті за результатами моніторингового візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (дата проведення візиту 22.08.2018 р.) надано рекомендації Міністерству юстиції України.

Позивачем ОСОБА_1 до позову долучено:

1. рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/2834/18 від 28.02.2019 р., яким адміністративний позов ОСОБА_4 (адреса перебування: АДРЕСА_1) до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» (35341, Рівненська область, Рівненський район, село Городище; ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо незабезпечення належних житлових, побутових, санітарно-гігієнічних умов тримання засудженого ОСОБА_4, у відповідності до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі.

Зобов`язано Державну установу «Городищенська виправна колонія (№96)» у п`ятимісячний строк привести житлові, побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання засудженого ОСОБА_4 у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови утримання та відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі.

У задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» привести житлові, побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання засудженого ОСОБА_4 у відповідність до вимог чинного законодавства, саме у двомісячний строк відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст.6 ЗУ «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27.03.2020 р. у справі №460/2834/18 (адміністративне провадження №К/9901/22400/19) касаційну скаргу державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» задоволено частково; рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2019 року змінено, виключивши з їх мотивувальних частин посилання на положення Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29 грудня 2014 року №2186/5, положення Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року №2823/5, а також Типових правил щодо обладнання секторів для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, затверджених наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань №124 від 28 липня 2005 року.

В іншій частині рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2019 року залишено без змін.

Вказане судове рішення набрало законної сили 27.03.2020 р.;

2. рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/520/19 від 22.05.2019 р., яким адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний № НОМЕР_1 ) до ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)" (с. Городище, Рівненський район, Рівненська область, 35341, ) про визнання бездіяльності протиправною, - задоволено повністю; визнано протиправною бездіяльність ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)" щодо не забезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засудженого ОСОБА_1 , у відповідності до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.04.2020 р. у справі №460/520/19 (адміністративне провадження №К/9901/32725/19) касаційну скаргу державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» задоволено частково; рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 травня 2019 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року змінено, виключено з їх мотивувальних частин посилання на положення наказу Державного департаменту України з питань виконання покарань №124 від 28 липня 2005 року; в іншій частині рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 травня 2019 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року залишено без змін.

Вказане судове рішення набрало законної сили 16.04.2020 р.;

3. рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі №1740/2432/18 від 23.05.2019 р., яким визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо незабезпечення належних житлових, побутових, санітарно-гігієнічних умов тримання засудженого ОСОБА_1 , у відповідності до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі.

Зобов`язано Державну установу «Городищенська виправна колонія (№96)» (с. Городище, Рівненського району, Рівненської області, 35341, ) у п`ятимісячний строк привести житлові, побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання засудженого ОСОБА_1 (адреса перебування: АДРЕСА_1 , Державна установа «Городищенська виправна колонія (№96)») у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови утримання та відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі.

У задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» привести житлові, побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання засудженого ОСОБА_1 у відповідність до вимог чинного законодавства, саме у двомісячний строк та згідно ч.1 ст. 382 КАС України подати звіт про виконання судового рішення- відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.04.2020 р. у справі №1740/2432/18 (адміністративне провадження №К/9901/29597/19) касаційну скаргу Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» задоволено частково; рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23.05.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2019 у справі № 1740/2432/18 змінено у мотивувальних частинах, шляхом виключення посилань на положення Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 №2186/5, положення Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 №2823/5, а також Типових правил щодо обладнання секторів для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, затверджених наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань №124 від 28.07.2005; в решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23.05.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2019 у справі № 1740/2432/18 залишено без змін.

Вказане судове рішення набрало законної сили 29.04.2020 р.;

4. рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/2999/18 від 19.06.2019 р., яким визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» (с. Городище, Рівненський район, Рівненська область, ) щодо невжиття заходів для приведення житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засудженого ОСОБА_1 (паспорт: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відбуває покарання у Дрогобицькій виправній колонії № 40, Львівська область, Дрогобицький район, м. Дрогобич, вул. Трускавецька, 77) відповідно до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі з 18.09.2004 по 08.02.2018 р.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.01.2020 р. у справі №460/2999/18 (адміністративне провадження №К/9901/32719/19) касаційну скаргу Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» задоволено частково; рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 460/2999/18 змінено, виключивши із їхніх мотивувальних частин посилання на положення Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29 грудня 2014 року № 2186/5, а також Типових правил щодо обладнання секторів для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, затверджених наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань № 124 від 28 липня 2005 року. В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 460/2999/18 залишено без змін.

Вказане судове рішення набрало законної сили 29.01.2020 р.

Також позивач посилається у позові на судове рішення №460/2851/18.

Отже, позивач свій позов мотивує тим, що за весь період відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, адміністрацією державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» порушувалися житлово-побутові та санітарні вимоги щодо умов утримання засуджених, а саме за вказаний період відбування позивачем свого покарання адміністрацією установи неодноразово порушувалися та не дотримувалися вимоги законодавства щодо умов тримання позивача, в частині забезпечення належних житлово-побутових та санітарних вимог: приміщення камери, в якій позивача утримували, є надто вузьким, штучне освітлення недостатнє, природне освітлення та вікна відсутні, вентиляція дуже слабка; площа приміщення, в якому позивач проживав до етапування замала; незадовільний стан санвузлів; прогулянковий дворик не відповідає встановленим вимогам через вкрай недостатню площу.

Вважає, що зазначеними вище діями, йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 1 000 000,00 грн. Таку компенсацію за кожний день перебування в таких умовах становить всього 213 грн. 90 коп., яку вважає розумним та справедливим.

Позивач також покликається на рішення судів у справах за позовами інших засуджених, якими було встановлено порушення їх прав та неправомірні дії відповідача по відношенню до позивачів.

Отже, позивач утримувався в ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» в період з 13.12.2004 р. по 05.10.2017 р., про що свідчить довідка №84 від 05.07.2024 р., що не оспорюється учасниками справи.

Порядок і умови виконання та відбування покарання у виді довічного позбавлення волі визначені статтею 151 КВК України, якою, зокрема, встановлено, що засуджені, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, розміщуються в приміщеннях камерного типу, як правило, по дві особи і носять одяг спеціального зразка. За заявою засудженого та в інших необхідних випадках з метою захисту засудженого від можливих посягань на його життя з боку інших засуджених чи запобігання вчиненню ним злочину або при наявності медичного висновку за постановою начальника колонії його можуть тримати в одиночній камері. На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 115 КВК України особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі - п`яти квадратних метрів.

Пунктом 15 частини 1 статті 18 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» встановлено, що посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, зобов`язані створювати належні умови для тримання засуджених і осіб, узятих під варту, їх комунально-побутового і медико-санітарного забезпечення.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування,їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Разом з тим, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, або їх посадовою чи службовою особою, визначені ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У постанові від 07 червня 2022 року у справі № 570/2918/20 (провадження № 61-90991св21), в якій спірні правовідносини були подібними ( засуджена до довічного позбавлення волі особа пред`явила позов до ДУ «Городищенська ВК» про відшкодування моральної шкоди, завданої неналежними умовами її утримання у виправній установі), Верховним Судом зроблені такі правові висновки.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, інші докази (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

За результатами моніторингового візиту Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини 22 серпня 2018 року рекомендовано Міністерству юстиції України забезпечити: право на приватність у банному комплексі (обладнати душові кабіни шторками/перегородками); належне штучне освітлення в жилих приміщеннях дільниці ресоціалізації Городищенської ВК (№96); норму жилої площі на кожного засудженого в окремих жилих приміщеннях дільниці ресоціалізації Городищенська ВК (№96); провести ретельну перевірку фактів затримки/невідправки кореспонденції засуджених з Городищенської ВК (№96) та вжити заходів щодо недопущення порушення права засуджених на листування; вжити заходів щодо повної реконструкції сектору максимального рівня безпеки, в якому відбувають покарання засуджені до довічного позбавлення волі в умовах, які є несумісними з повагою до людської гідності; повідомити до 28.09.2018 р. Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про вжиті заходи реагування за фактами виявлених порушень прав людини, додавши копії матеріалів перевірки та управлінських рішень.

Моніторинговою групою, у звіті за 22.08.2018 року встановлено здійснення відповідачем ДУ «ГВК (№96)» певних заходів щодо приведення умов тримання засуджених, а саме: «Слід зазначити, що адміністрацією установи в цілому вживаються заходи щодо приведення умов тримання засуджених, які є сумісними з повагою до людської гідності відповідно до міжнародних стандартів. У структурних дільницях виправної колонії поступово проводяться відповідні будівельні та ремонтні роботи та вживаються інші заходи, спрямовані на покращення умов тримання засуджених», що вказує на вчинення дій зі сторони відповідача на покращення умов тримання засуджених.

Суд також звертає увагу, що відповідно до статті 8 КВК України засуджені мають право звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань. Відповідні звернення (кореспонденція) подаються до адміністрації установи виконання покарань. Про отримання адміністрацією звернення (кореспонденції) засудженому видається талон-підтвердження. Протягом трьох діб (а у випадках, встановлених законодавством, протягом однієї доби) з часу видачі талона-підтвердження зазначене звернення (кореспонденція) направляється адресату.

Разом з тим, позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що під час його утримання в державній установі «Городищенська виправна колонія (№96)» він звертався до адміністрації установи щодо неналежності житлово-побутових чи матеріальних умови утримання. Не надано також і доказів звернення до адміністрації із заявами про покращення його житлово-побутових чи матеріальних умов утримання під час відбування покарання у державній установі «Городищенськавиправна колонія (№96)».

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

У Главах 20 - 22 ЦК України врегульовано особисті немайнові права фізичної особи, які, зокрема, не мають економічного змісту (частина друга статті 269 ЦК України). До особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи відноситься право на життя, право на усунення небезпеки, яка загрожує життю та здоров`ю, право на охорону здоров`я, право на медичну допомогу, право на інформацію про стан свого здоров`я, право на таємницю про стан здоров`я, право на свободу, право на особисту недоторканість, право на донорство, право на сім`ю, право на опіку та піклування, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди покладає на позивача обов`язок довести, що зазначені ним втрати немайнового характеру не є абстрактними, а дійсно були понесенні позивачем, з обґрунтуванням розміру компенсації.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Однак, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди.

У постанові від 12.09.2018 року у справі № 335/11779/16-ц Верховний Суд вказав, що сама лише наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому, правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

У рішенні від 12.07.2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд зазначив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Це підтверджує думку про те, що поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним та таким, що потребує кропіткого дослідження в кожному окремому випадку.

Відповідно, до вимог чинного цивільного процесуального законодавства, обставини, зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди, мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди.

Проте, позивачем не підтверджені належними засобами доказування обставини про заподіяння йому моральної шкоди, наявність самої шкоди, позивач як на підставу своїх вимог наводить рішення у справах № 460/520/19, № 1740/2432/18, № 460/2999/18, № 460/2834/18, в яких не досліджувалася протиправна бездіяльність ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» відносно позивача, оскільки останній не був стороною в таких справах. На думку позивача, для стягнення на його користь в рахунок компенсації моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн. є сам факт визнання судами у справах № 460/520/19, № 1740/2432/18, № 460/2999/18, № 460/2834/18, в яких позивач не був стороною, протиправною бездіяльності ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» щодо незабезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов тримання у відповідності до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі.

Згідно частини четвертої, сьомої статті 82 ЦПК України обставини, встановленні рішеннями суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справ, не є обов`язковою для суду.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/14 (провадження №12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненні іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, які беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшли своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні фактам відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, зазначеної в постанові від 12.03.2020 у праві № 303/5519/18-ц, від 10.04.2019 у справі № 127/7370/17 та у постанові від 20.03.2019 у справі № 750/8986/17 правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Суд надає оцінку фактичним обставинам справи крізь призму аргументів та доказів. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж встановленні під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

У постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 820/17548/14 (адміністративне провадження № К/9901/9245/18) зазначено, що преюдиціальні факти потрібно відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин. Адже преюдиціальні факти - це явища дійсності, істинність яких вже була встановлена у рішенні, що виключає необхідність їх повторного з`ясування, тоді як юридична оцінка фактів - це оціночне судження, зроблене судом в процесі співставлення факту з нормою права, яка регулює відповідну сферу правовідносин.

Позивач у судовому засіданні пояснив, що на запит він отримав засвідчені копії звіту за результатами моніторингового візиту до установи представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у 2013 році, а також за результатами візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини проведеного у 2018 році, які подав на обґрунтування заявлених позовних вимог.

Отже, у даній справі предметом позову є відшкодування моральної шкоди, а не встановлення неправомірності дій відповідача.

Щодо преюдиційності рішень адміністративних судів у вказаному спорі, суд вважає, що обставини встановлені цими рішеннями стосуються інших засуджених, які не мають преюдиційного значення для вирішення даного спору.

У цій справі протиправність дій відповідача щодо позивача преюдиційним рішенням суду в іншій справі не встановлена.

Отже, висновки щодо застосування норм права у вищенаведених рішеннях адміністративного суду у справах з різними фактичними обставинами, з різним складом учасників та неоднаковими позовними вимогами, не можуть бути підставою для задоволення вимог позивача у вказаній справі, оскільки протилежне буде суперечитисуті преюдиції, яка, зокрема полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Суд звертає увагу, що рішення судів в адміністративних справах, які як на підставу своїх вимог вказує позивач у вказаному спорі, не можуть вважатися беззаперечним доказом відшкодування позивачу моральної шкоди, а тому посилання позивача на них є помилковим, а правова оцінка попередніх судів щодо відшкодування моральної шкоди не має преюдиційного значення та не є обов`язковою. Після визнання протиправною бездіяльності Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо незабезпечення належних житлових, побутових, санітарно-гігієнічних умов тримання у відповідності до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі за заявами інших позивачів, позивач ОСОБА_1 у цій справі протиправність дій відповідача щодо нього преюдиційним рішенням суду в іншій справі не встановив.

За наведеного наявні підстави для відмови у задоволенні позову.

Розподіл судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 та ст. 142 ЦПК України.

Позивач був звільнений від сплати судових витрат. Суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Тому судові витрати компенсуються за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи "Городищенська виправна колонія (96)", Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Державна казначейська служба України в особі ГУ Державної казначейської служби України в Рівненській області про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Сторони справи:

Позивач ОСОБА_1 ,, РНОКПП НОМЕР_1 , відбуває покарання у "Новгород-Сіверська УВП №31": АДРЕСА_1 .

Відповідач Державна установа "Городищенська виправна колонія (96)", , , знаходиться за адресою: , с. Городище (Рівненський)Рівненськийрайон Рівненськаобласть.

Відповідач: Міністерство юстиції України, , вул. Ак. Городецького, 13, м. Київ, 01001.

Третя особа: Державна казначейська служба України (представник: вул. С. Петлюри, 13, м. Рівне, 33028, .

Суддя Гнатущенко Ю.В.