Справа № 125/1541/23
Провадження № 22-ц/801/1470/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 рокуСправа № 125/1541/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Стадника І. М., Панасюка О. С.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О. В,,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , про стягнення коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Волошиною Іриною Вікторівною, на рішення Барського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 16 квітня 2025 року у м. Бар суддею цього суду Хитруком В.М., дата складання повного тексту судового рішення 21 квітня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , про стягнення боргу.

Свої вимоги мотивував тим, що 24.03.2019 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений підписанням боргової розписки, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_4 отримав в борг від ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 4000 дол. США, які зобов`язувався повернути до 2021 року.

Однак, у визначений розпискою строк відповідач грошові кошти не повернув.

За таких обставин, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 24.03.2019 року у сумі 4000,00 дол. США, що станом на момент подачі позову за його обрахунком складало загальну суму 228 414, 12 грн, до якої він також включив: три проценти річних від простроченої суми у розмірі 11 551, 46 грн та інфляційні втрати в розмірі 67 982,66 грн, а також провести розподіл судових витрат.

16.04.2025 року рішенням Барського районного суду Вінницької області вищевказаний позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 4000,00 дол. США, що складає 228 414, 12 грн, з яких: три проценти річних від простроченої суми у розмірі 11 551, 46 грн та інфляційні збитки в розмірі 67 982,66 грн, а також стягнено судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 284, 14 грн та на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 15 700 грн.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 , через свого представника адвоката Волошину І.В., подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення суду змінити в частині визначення гривневого еквіваленту суми боргу, а також скасувати судове рішення в частині стягнення індексу інфляції та 3 % річних та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні таких позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що відповідач не оспорює того факту, що 24.03.2019 року взяв у борг у позивача 4000 дол. США, які зобов`язався повернути до 2021 року.

При цьому, вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за позикою здійснений невірно. Звертає увагу на те, що станом на день звернення до суду із позовом курс долара відносно гривні становив 36, 5658 грн, а тому розмір боргу 4000 дол. США в гривні становив 146 263, 20 грн.

Також вказує, що, обраховуючи 3 % річних та індекс інфляції у період з 01.01.2021 року по 02.08.2023 року, позивач застосував розмір заборгованості за позикою, що визначений у гривні станом на 03.08.2023 року. При цьому, гривневий еквівалент позики станом на 01.01.2021 року за курсом НБУ 28, 2746 грн, який, на думку скаржника, повинен був застосовуватись до визначення відповідальності за ст. 625 ЦК України. Крім того, апелянт зауважує, що індексу інфляції підлягає лише грошова одиниця України, не іноземна валюта.

Між тим, адвокат Волошина І.В. посилається на те, що суд першої інстанції не застосував положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, за змістом якого в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та в тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Додатково скаржник зазначає про те, що на підставі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей» відповідачу не можуть бути нараховані штрафні санкції та відсотки за невиконання зобов`язання за період з 24.02.2023 року по 25.10.2023 року, оскільки ОСОБА_2 у вказаний період перебував на військовій службі.

Також апелянт вважає, що сума витрат на правничу допомогу, понесених позивачем в суді першої інстанції, є необґрунтовано завищеною.

На адресу суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Огородника О.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В заперечення проти апеляційної скарги адвокат Огородник О.М. вказує, що твердження скаржника не підтверджуються жодними належним та допустимими доказами.

Апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції не тільки в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити, за таких підстав.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що 24.03.2019 року, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів шляхом написання та підписання боргової розписки, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_4 отримав в борг від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 4000 дол. США та зобов`язувався повернути їх до 2021 року (а.с. 6).

14.07.2023 року, з метою досудового врегулювання спору, позивачем направлено відповідачу вимогу про повернення суми боргу у розмірі 4000,00 дол. США (а.с. 7).

З повідомлення «Укрпошти» вбачається, що ОСОБА_4 не забрав відправлення 543, яке знаходиться з 19.07.2023 року у відділенні 31400, Стара Синява, вул. Івана Франка, 10. З 02.08.2023 відправлення повернуто відправнику (а.с. 10).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, кошти у визначений строк не повернув.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума боргу за договором позики у сумі 4000,00 дол. США, яка станом на 09.08.023 року (дата звернення до суду з позовом) складає 148 880, 00 грн за курсом долара США до гривні 37,22 грн.

Також суд першої інстанції, на підставі ст. 625 ЦК України, здійснив розрахунок інфляційних збитків, які склали 67 982, 66 грн (148 880,00 грн. х 1.45662720 - 148 880,00 = 67 982,66 грн.), та трьох процентів річних від простроченої суми за період прострочення грошового зобов`язання (944 дні), які становили 11 551,46 грн (148 880,00 х 3% х 944:365:100), які в результаті стягнув з відповідача на користь позивача.

Апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки відповідач визнає, що 24.03.2019 року взяв у борг у позивача 4000 дол. США, які зобов`язався повернути до 2021 року, відтак рішення суду в частині встановлення та підтвердження наведених обставин апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині не оскаржується.

Так, скаржник фактично не погоджується із проведеним розрахунком заборгованості.

З цього приводу колегія суддів вказує на таке.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 533 ЦК України, згідно з якою, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зазначення судом у рішенні двох грошових сум, які потрібно стягнути з боржника, внесло двозначність у розумінні суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривнях стягувачеві має бути перерахована зазначена у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривнях.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у поставах: від 01 лютого 2023 року у справі № 202/7130/20 (провадження № 61-9511св22), від 15 листопада 2023 року у справі № 369/8122/21 (провадження № 61-10799св23).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 вказано: «…якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення»; «Посилання відповідача на те, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається на день подання позову, не ґрунтується на нормах матеріального права»; «Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним/приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення» (пункти 60, 61, 64).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшовши правильного висновку про стягнення боргу за договором позики у сумі 4000 дол. США, безпідставно в порушення наведених норм матеріального права визначив при цьому еквівалент у національній валюті - 148 880 грн, що є підставою для виходу за межі доводів апеляційної скарги та для зміни рішення суду в цій частині, шляхом зазначення про стягнення заборгованості за позикою лише у розмірі 4000 дол. США, без встановлення еквівалента у національній валюті.

Згідно зі статтею 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19.06.2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 вказувала про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Разом з тим, за змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Наведені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17.12.2024 року у справі 759/8814/23.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти у тому ж розмірі 4000 дол. США, тому суд апеляційної інстанції вважає, що нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає, а тому рішення суду в цій частині необхідно скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні такої вимоги.

З наданого позивачем розрахунку трьох процентів річних вбачається, що загальна сума заборгованості складає 148 880 грн, період нарахування з 01.01.2021 року по 02.08.2023 року (дата складання позову).

Водночас, оцінюючи наданий позивачем розрахунок в частині визначення трьох процентів річних, колегія суддів бере до уваги, що згідно із Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ), що набрав чинності 17.03.2022 року, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 18, за змістом якого в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та в тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, Закон № 2120-ІХ виключив можливість нарахування сум за ст. 625 ЦК України з 24.02.2022 року.

Враховуючи наведене, позивач безпідставно включив у розрахунок заборгованості період нарахування сум, визначених ст. 625 ЦК України, за несвоєчасне погашення боргу з 24.02.2022 року по 02.08.2023 року.

Крім того, враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення заборгованості за позикою у розмірі 4000 дол. США, без встановлення еквівалента у національній валюті, три проценти річних також повинні обраховуватись у іноземній валюті.

За таких обставин, апеляційний суд наводить свій розрахунок в частині визначення трьох процентів річних від суми заборгованості:

Сума заборгованості: 4000 дол. США.

Період прострочення: 01.01.2021 року - 23.02.2022 року.

Кількість днів прострочення: 418 днів.

Обрахунок: 4000 дол. США*3/100/365*365 + 4000 дол. США*3/100/365*53 = 137,42 дол. США.

Наведеного суд першої інстанції не врахував та дійшов неправильного висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Доводи скаржника про те, що на підставі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей» відповідачу не можуть бути нараховані штрафні санкції та відсотки за невиконання зобов`язання за період з 24.02.2023 року по 25.10.2023 року, оскільки ОСОБА_2 за вказаний період перебував на військовій службі, на увагу не заслуговують, враховуючи, що вимог про стягнення із відповідача штрафних санкцій та відсотків за невиконання зобов`язання позивачем у позові не заявлялось.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити із викладенням резолютивної частини в новій редакції.

Щодо розподілу судових витрат.

Частиною 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, позивач, звернувшись до суду із позовною заявою просив стягнути 4000 дол. США боргу, вказавши при цьому еквівалент у національній валюті - 148 880 грн, а також три проценти річних у розмірі 11 551, 46 грн та інфляційні збитки в розмірі 67 892,66 грн, що в загальному становить ціну позову - 228 414,12 грн.

Однак, за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до квитанції № 220959036 від 03.08.2023 року позивач сплатив судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 284, 14 грн.

Водночас, враховуючи, що судовий збір повинен був сплачуватись у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати, як це встановлено ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», тому ціна позову повинна була бути визначена у розмірі 225 718, 52 грн ((4 000 дол. США*36,5686 (офіційний курс долара відносно гривні станом на 03.08.2023 року))+11 551, 46 грн+67 892,66 грн.

З огляду на те, що задоволенню підлягають позовні вимоги в сумі 4 137,42 дол. США, пропорцію розміру задоволених позовних вимог задля встановлення розміру відшкодування судових витрат належить обраховувати із суми, яка вираховується за курсом долара відносно гривні станом на 03.08.2023 року, що становить 151 299, 65 грн (67,03%).

Відтак, судовий збір, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача за подачу позовної заяви, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, становить 1 531, 05 грн, а з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 296, 58 грн.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 15 ЦПК України.

Стаття 137 ЦПК України визначає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 329/766/18.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору № 21/03 про надання правової допомоги від 21.03.2023 року (а.с. 12) професійну правничу допомогу позивачу в суді першої інстанції надавав адвокат Огородник О.М., повноваження якого підтверджуються ордером серії АВ № 1019575 від 14.07.2023 року (а.с. 23).

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції адвокат Огородник О.М. надав суду: акт приймання-передачі надання правової допомоги від 24.07.203 року, в якому визначено склад, обсяг та види виконаних робіт адвокатом, а саме написання досудової вимоги про повернення грошових коштів 700 грн; вивчення документів та формування правової позиції 4 000 грн; зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції 1 000 грн; формування доказової бази, систематизації, групування доказів, додатків до позовної заяви 5 000 грн; підготовка та подання до суду позовної заяви 5 000 грн (а.с. 14), попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс, відповідно до якого загальна сума судових витрат (судовий збір та витрати на правничу допомогу) становить 17 984, 14 грн, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 1 від 23.08.2023 року, з якої вбачається, що Лісовий А.В. сплатив адвокату за договором № 21/03 про надання правової допомоги від 21.03.2023 року 15 700 грн.

Водночас, частиною 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції не заявляв клопотання про зменшення розміру таких витрат, хоча не був позбавлений такої можливості.

При цьому, з огляду на часткове задоволення вимог позовної заяви, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, пропорційно до розміру задоволених вимог, що становить 10 523, 71 грн.

Разом з тим, представник скаржника ОСОБА_2 адвокат Волошина І.В. в апеляційній скарзі також заявила клопотання про стягнення із позивача на користь відповідача судових витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_2 під час розгляду справ в суді апеляційної інстанції, у розмірі 4 000 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до договору № 04/4 про надання правової допомоги від 25.04.2025 року (а.с. 85) професійну правничу допомогу відповідачу в суді апеляційної інстанції надавала адвокат Волошина І.В., повноваження якої підтверджуються ордером серії ВТ № 1062043 від 28.04.2025 року (а.с. 83).

На підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції адвокат Волошина І.В. надала суду: додаток № 1 до договору № 04/4 про надання правової допомоги від 25.04.2025 року, відповідно до якого ОСОБА_2 сплачує адвокату Волошиній І.В. винагороду в розмірі 4 000 грн; розрахунок судових витрат від 19.05.2025 року, які складаються із усної консультації щодо правової позиції, ознайомлення із матеріалами справи, аналізу законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, підготовки апеляційної скарги, представництво в суді апеляційної інстанції.

При цьому, стороною позивача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не заявлялось клопотання про зменшення розміру таких витрат.

За таких умов та з огляду на часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, пропорційно до розміру задоволених вимог, що становить 2 681, 20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Волошиною Іриною Вікторівною, задовольнити частково.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2025 року змінити, виклавши перший, другий та третій абзаци резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24 березня 2019 року у розмірі 4000 доларів США, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 137, 42 доларів США, судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 531, 05 грн, а також витрати на оплату професійної правничої допомоги у суді першої інстанції у розмірі 10 523, 71 грн.

В іншій частині позову відмовити.»

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 296, 58 грн, а також витрати на оплату професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 681, 20 грн.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 .

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: І. М. Стадник

О. С. Панасюк