ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/5094/24
Провадження № 2/362/586/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2025 року

Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого: судді Мартинцової І.О.,

за участі секретаря - Жеребко Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просила суд визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 30.04.1998 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 у відділі реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міськвиконкому Київської області, актовий запис № 394.26.08.2026 року вона разом з відповідачем придбали квартиру під АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу спірної квартири від 06.08.2016 року посвідчений приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Бобковою Н.М. Спірна квартира становить загальною площею 44,8 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м. кімнати № 2 площею 17,2 кв.м., кімнати № 3 площею 12,99 кв.м., кухні № 4 площею 6,00 кв.м. та ванної кімнати. Позивач зазначає, що в даний момент між нею та чоловіком склались неприязні відносини, оскільки він вважає, що спірна квартира належить лише йому і придбана за його власні кошти, а тому вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 05 серпня 2024 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Позивачка в судовому засіданні вимоги позову повністю підтримала та просила суд його задовольнити з підстав, зазначених в позові.

Відповідач в судове засідання не з`явився, подавши через канцелярію суду заяву,в якій просить проводити розгляд справи без його участі, вимоги позову визнає в повному обсязі, щодо поділу майна не заперечує.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України) .

За змістом частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення про задоволення позов, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом достовірно встановлено, що 30.04.1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міськвиконкому Київської області, актовий запис №394, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 (а.с.6)

Відповідно до Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Бобковою І.О. 26 серпня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 802 ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_4 квартиру під номером АДРЕСА_1 .

Згідно п. 3 Договору купівлі-продажу квартира, яка відчужується має 2 (дві) житлові кімнати, загальною площею 44,8 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м.

Згідно п. 4 Договору купівлі-продажу зазначена вартість придбання даної квартири, яка становить 115010,00 гривень, які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору.

Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право приватної власності на квартиру під номером АДРЕСА_1 зареєстровано 26 серпня 2016 року за ОСОБА_2 , про що внесено запис про право власності за № 16145262 (а.с. 5).

Згідно з Висновком про вартість майна від 11.07.2024 року вартість спірної квартири АДРЕСА_1 на момент звернення до суду з даним позовом складає 488768, 00 грн. ( а.с.14-36).

Відповідно до рішення двадцять четвертої позачергової сесії восьмого скликання "Про перейменування та присвоєння назв об`єктам топоніміки на території Васильківської міської територіальної громади" від 01 березня 2024 року вулиця Декабристів перейменована на проспект Київський шлях без зміни поштових номерів житлових будинків та нежитлових будівель.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

У справі, що розглядається, встановлено, що спірне майно, а саме квартира придбана під час перебування сторін в шлюбі. Враховуючи, що жодна зі сторін не спростовувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, суд вважає спірне майно спільною сумісною власністю подружжя, незважаючи на те, що титульним власником відповідно до правовстановлюючих документів визначений відповідач ОСОБА_2 .

Висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18, провадження № 61-2401св21).

Вирішуючи спір про спосіб поділу спільного майна подружжя, суд виходить з наступного.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 1-2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-71 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням подружжя, а у разі недосягнення згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

У справі, що розглядається, позивачем заявлено вимогу про визнання за нею права власності на частину спірної квартири.

Відповідач із запропонованим позивачем варіантом поділу спільного майна погодився, позовні вимоги визнав у повному обсязі, а отже виходячи з рівності часток у спільній власності, суд приходить до висновку про визнання за відповідачем права власності на іншу частину спірної квартири.

Враховуючи суб`єктний склад, предмет та підстави позову, суд не вбачає підстав для відмови у прийнятті визнання позову, оскільки таке визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси позивача та інших осіб.

Суд погоджується із запропонованим позивачем та підтриманим відповідачем способом поділу спільного майна подружжя, оскільки при поділі об`єкта нерухомого майна, зберігається баланс інтересів сторін по справі щодо рівності часток.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Стаття 78 ЦПК України визначає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі даного позову до суду позивача було звільнено від сплати судового збору на підставі п. 10, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

А тому, враховуючи вартість спірної квартири (488768, 00 грн.), визначену згідно звіту про вартість майна, суд в силу вимог ст. 141 ЦПК України присуджує до стягнення з відповідача в дохід Держави судовий збір в сумі 4887,68 грн.

Керуючись ст. 7, 10, 12, 13, 76, 81, 141, 142, 200, 206, 263-265, 273, 274, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.

Визнати квартиру під АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

-визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

-визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Припинити право спільної сумісної власності сторін по справі на спірну квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід Держави судовий збір в сумі 4887 (чотири тисячі вісімсот вісімдесят сім) грн. 68 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 01.07.2025

Суддя Мартинцова І.О.