Провадження № 2/357/1270/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 липня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О. І. ,

за участі секретаря Махненко Б. В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

третьої особи ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Печененко С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2024 року позивач ОСОБА_4 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на наступні обставини.

ОСОБА_4 (далі - Позивач), вимушена звернутися до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_5 (далі - Відповідач), про визнання права власності на 1/2 нежитлової будівлі літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв.м, розташованої по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03 та 1/2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :06:007:0046, площа 0,5655 га, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03, оскільки Позивач вважає, що його майнове право порушене.

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області розглядає справу № 357/11959/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя. При цьому, предметом позову в даній справі є нерухоме майно, а саме: нежитлова будівля під літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв. м, розташована по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03; земельна ділянка по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :06:007:0046, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03.

Син Позивача - ОСОБА_6 ознайомив ОСОБА_4 з протоколом судового засідання по справі 357/11959/20 від 01 жовтня 2024, зі змісту якого ОСОБА_4 стало відомо, що майно, а саме: нежитлова будівля під літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв. м, розташована по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03 та земельна ділянка по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :06:007:0046, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03, не визнано особистою власністю ОСОБА_7 та має статус спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи викладене Позивач вважає, що саме вона має право на 1/2 нежитлової будівлі літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв. м, розташованої по АДРЕСА_1 . реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03 та 1/2 частку земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :06:007:0046, площа 0,5655 га, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03.

У період з 06 серпня 1988 року і до 14 квітня 2011 року Позивач ОСОБА_4 перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 06 серпня 1988 року відділом ЗАГС Ружинського району Житомирської області, серія НОМЕР_1 .

В подальшому шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2011 року у справі № 2-1404/2011р.

За час спільного проживання у подружжя з`явилося майно, що має статус спільної сумісної власності.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2013 року, ухваленим у цивільній справі № 357/12773/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, позовні вимоги позивача були задоволені частково. Визнано спільним майном подружжя будинок за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 1058628 грн, автомобілі: «TOYOTA CAMRI», седан (2007 р.в.), реєстраційний номер НОМЕР_2 вартістю 173 000 грн, «ВАЗ 210990-20» (2007 р.в.), р.н. № НОМЕР_3 , вартістю 29120 грн, «Lexus LX 470» (2005 р.в.), р.н. НОМЕР_4 , вартістю 295 000 грн, MAN фургон-с (2002 р.в.), р.н. НОМЕР_5 , вартістю 160190 грн, IVECO фургон-с (2003 р.в.), НОМЕР_6 вартістю 60 000 грн. Виділено у власність позивачу ОСОБА_4 будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль «TOYOTA CAMRI», седан (2007 р.в.), реєстраційний номер НОМЕР_2 . Всього майна на загальну суму 1058 801 грн. Виділено у власність відповідача автомобілі «ВАЗ 210990-20» (2007 р.в.), р.н. НОМЕР_3 , «Lexus LX 470» (2005 р.в.), р.н. НОМЕР_4 , MAN фургон-с (2002р.в.), р.н. НОМЕР_5 . Всього майна на загальну суму 544310 грн.

За результатами розгляду даної справи суд задовольнив позов ОСОБА_4 частково. Обґрунтовуючи своє рішення суд зазначив, що в ході судового розгляду встановлена безпідставність вимоги позивача про поділ земельної ділянки загальним розміром 4,8320 га з цільовим призначенням - для розміщення цеху по виробництву меблів, склад магазину по продажу промислових товарів з влаштуванням платної стоянки автотранспорту, оскільки, як було встановлено, дану земельну ділянку придбав відповідач, як ФОП і також, як суб`єктом підприємницької діяльності було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, яке добудовувалося, функціонувало та використовувалося відповідачем в його роботі ТОВ «Бондтекс».

Натомість Позивач зазначає, що саме під час перебування у шлюбі з нею ОСОБА_7 у період з 2008 року по 2010 рік здійснював будівництво складу по АДРЕСА_1 , що підтверджується «Актами прийомки выполненных подрядных работ» (типова форма № КБ-2в), «Справками о стоимости выполненных подрядных работ» (типова форма № КБ- 3), Актом контрольного обміру (копія зазначених документів додаються до цієї позовної заяви).

Крім того, відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 10.02.2014 у справі №25/105-12 було встановлено, що 28.05.2008 р. фізична особа- підприємець ОСОБА_7 /Відповідач уклав контракт № 5/08 на будівництво різального цеху, відповідно до умов якого комплектує і передає до виконання робіт проектно-кошторисну документацію, забезпечує проведення державної експертизи проектно-кошторисної документації та отримує дозвіл на виконання робіт, доручає, а підрядник бере на себе виконання робіт власними силами і засобами згідно з кресленнями, переданими замовником (абз. 2 стор. 3 постанови). П.3.2 контракту сторони погодили початок робіт - травень 2008 року та закінчення робіт - жовтень 2008 року (абз. 5 стор. 3 постанови). Судами різних інстанцій також було встановлено, що будівництво цеху по різанню пінополіуретану здійснювалось по АДРЕСА_1 (абз. 9 стор. 5 постанови).

Таким чином, будівництво цеху (нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 ) здійснювалось у період впродовж 2008-2010 років, тобто саме в період перебування ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

Що стосується земельної ділянки по АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :06:007:0046, Позивач зазначає наступне.

ОСОБА_7 під час перебування у шлюбі з Позивачем - ОСОБА_4 придбав на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 16.08.2005 земельну ділянку (кадастровий номер :06:007:0007), розташовану за адресою (присвоєна на час купівлі-продажу адреса): АДРЕСА_2 .

В подальшому, зазначена земельна ділянка була розділена на декілька земельних ділянок, у зв`язку з чим 23.09.2013 року ОСОБА_7 було оформлене право власності на спірну земельну ділянку, з новим кадастровим номером :06:007:0046, під яким вона була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень.

Таким чином, Позивач вважає, що земельна ділянка з кадастровим номером :06:007:0046, не була набута у власність ОСОБА_7 у 2013 році, а лише відповідним чином оформлена у зазначений період у зв`язку з подрібненням великої земельної ділянки на менші земельні ділянки.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 403348773, дата формування: 12.11.2024) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03, 04.11.2020 приватний нотаріус Цвинтарна Ірина Олександрівна, Білоцерківський районний нотаріальний округ, Київська область, на підставі договору дарування нежитлової будівлі, серія та номер: 2397, виданий 04.11.2020, видавник: приватний нотаріус Цвинтарна Ірина Олександрівна, Білоцерківський районний нотаріальний округ, Київська область зареєструвала за ОСОБА_5 право власності на нежитлову будівлю літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв.м, розташовану по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03 (Інформаційна довідка додається до цієї позовної заяви).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна «номер інформаційної довідки: 403351705, дата формування: 12.11.2024) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03, 04.11.2020 приватний нотаріус Цвинтарна Ірина Олександрівна, Білоцерківський районний нотаріальний округ, Київська область, на підставі договору дарування земельної ділянки, серія та номер: 2400, виданий 04.11.2020, видавник: приватний нотаріус Цвинтарна Ірина Олександрівна, Білоцерківський районний нотаріальний округ, Київської області Цвинтарна І.О. зареєструвала за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку кадастровий номер :06:007:0046, площа 0,5655 га, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних 1 допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03 (Інформаційна довідка додається до цієї позовної заяви).

Враховуючи викладене, ОСОБА_7 на підставі договорів дарування, укладених 04.11.2020 подарував ОСОБА_5 : нежитлову будівлю літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 , та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :06:007:0046, площа 0,5655 га, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, тобто майно, яке Позивач вважає спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .

Позивач вважає, що її незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили права власності на частину зазначеного вище нерухомого майна шляхом державної реєстрації права власності на таке майно за іншою особою.

Просила визнати право власності на 1/2 нежитлової будівлі літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв.м, розташовану по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03, визнати право власності на 1/2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :06:007:0046, площа 0,5655 га, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03, витребувати на користь ОСОБА_4 1/2 нежитлову будівлю літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03, витребувати на користь ОСОБА_4 1/2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :06:007:0046, площа 0,5655 га, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03 та стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати ( а. с. 1-8 том 1 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2024, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 51-52 том 1 ) та матеріали передані для розгляду.

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

05.12.2024 судом здійснено запит до Управління ДМС в Житомирській області для отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача (а. с. 56 том 1 ).

23 грудня 2024 року за вх. № 67877 судом отримано з Управління ДМС в Житомирській області щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача ( а. с. 57, 58 том 1 ), згідно якої, Управління ДМС в Житомирській області, не надало інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою ( ч. 1 ст. 30 ЦПК України ).

Оскільки позов, з яким до суду звернулась ОСОБА_4 виникає із приводу нерухомого майна ( земельної ділянки та нежитлової будівлі ), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , то дана справа підсудна Білоцерківському міськрайонному суду Київської області.

Практикою Верховного Суду визначено категорії спорів, що підпадають під виключну підсудність та включають в себе спори з приводу нерухомого майна, такі як: позови про право власності на майно; про право володіння і користування ним; про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна; про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна; про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо.

Правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном, в т. ч. на спір про стягнення заборгованості з орендної плати (ВП/ВС у справі № 911/2390/18 від 16.02.2021).

Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ).

Згідно наказу від 20.11.2024, головуючий у даній справі перебував у щорічній відпустці, починаючи з 23.12.2024 по 03.01.2025 ( а. с. 61 том 1 ).

Ухвалою судді від 09.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 03.02.2025 ( а. с. 62-63 том 1 ).

28.01.2025 за вх. № 5037 судом отримано відзив на позовну заяву, поданий представником ОСОБА_5 адвокатом Шмаровим Олексієм Валерійовичем, який обґрунтований наступним.

З наведених норм права необхідним є з`ясування того, чи була Позивачка власницею даного майна в період шлюбу з ОСОБА_7 та чи мало дане майно статус спільного сумісного майна подружжя та чи з її волі дане майно вибуло до іншого володільця.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Наявними додатками до позовної заяви, з чим повністю погоджується сторона Відповідача, майно: нежитлова будівля літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03 та земельна ділянка по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :06:007:0046, площа 0,5655 га придбані/ створенні під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .

Зокрема, земельна ділянка з кадастровим номером :06:007:0046 була утворена шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером :06:007:0007, яку чоловік Позивачки придбав 16.08.2005 року на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 4,8320 га будучи ФОП ОСОБА_7 , підтвердженням даного факту є доданий до позову державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №101527 та встановленні обставини рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі 357/12773/13-ц про поділ майна подружжя (сторінка 3 рішення суду).

Вказаним рішенням суду про поділ майна зазначено, що сторони у справі 357/12773/13-ц бажають поділити всі нежитлові приміщення.

Позивач в додатках до позовної заяви надає докази того, що за час шлюбу у період 2008-2010 років, здійснено будівництво нежитлової будівлі літ.«Е-2», загальною площею 2802,6 кв.м. на ділянці, а саме: контракт № 5/08 на будівництво різального цеху від 28.05.2008 року, акт контрольного обміру, акт прийомки виконаних робіт за липень 2008 рік; акт прийомки виконаних робіт за жовтень 2008 рік; акт прийомки виконаних робіт за червень 2009 рік, акт прийомки виконаних робіт за червень 2010 рік; довідка про вартість виконаних підрядних робіт за липень 2008 рік; довідка про вартість виконаних підрядних робіт за жовтень 2008 рік,- довідка про вартість виконаних підрядних робіт за червень 2009 рік; довідка про вартість виконаних підрядних робіт за червень 2010 рік, що є свідченням того, що дана будівля будувалась подружжям під час шлюбу.

Отже, надані докази Позивачки дійсно свідчать про те, що майно на яке вона заявляє своє право було створено за час перебування її в шлюбі з ОСОБА_7 .

У відповідності до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Однак не можна не враховувати той факт, що суд у справі 357/12773/13-ц про поділ майна подружжя повністю виконав свій обов`язок, встановивши правовий режим кожного з об`єктів, заявлених до поділу.

Згідно вказаного рішення суду при вирішенні даного спору з урахуванням положень ст. 360-7 ЦПК України, суд послався на постанову судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.10.2013 року по справі за №6-79цс13, де викладено висновок, що майно фізичної особи підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60,61 СК України.

Тому правовий режим майна не може бути змінений, оскільки дане майно було особистою приватною власністю ОСОБА_7 .

Надані Позивачкою докази про те, що виникнення земельної ділянки та будівництво нежитлової будівлі відбулося за час шлюбу не доводить правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

Натомість, Позивачка вважає, що майно фізичної особи - підприємця, яке використовувалось для його господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, оскільки воно придбано та побудовано за рахунок коштів подружжя.

Однак найголовнішою умовою віднесення такого майна до спільного сумісного майна подружжя є придбання та будівництво такого майна за кошти подружжя.

Важливим є те, що суд не зобов`язаний ухвалювати подібне рішення, оскільки правовий режим даного майна повністю досліджено, а саме майно було зареєстровано за ОСОБА_7 , який набув його як підприємець та використовував у своїй підприємницькій діяльності.

Тому, просив суд відмовити Позивачу - ОСОБА_4 у задоволенні позову повністю та стягнути ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 понесені витрати на правничу допомогу у сумі 8 000,00 грн ( а. с. 71-78 том 1 ).

Протокольною ухвалою від 03.02.2025 суд закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті на 04.03.2025 ( а. с. 106-110 том 1 ).

Ухвалою суду від 04.03.2025 залучено у даній справі в якості третьої особи ОСОБА_3 та відкладено судове засідання на 31.03.2025 ( а. с. 130-132 том 1 ).

14.03.2025 за вх. № 13585 судом отримано пояснення третьої особи щодо позову ( а. с. 135-142 том 1 ).

28.03.2025 за вх. № 16546 судом отримано заперечення на відповідь на відзив ( а. с. 223-233 том 1 ).

Ухвалою суду від 24.04.2025 задоволено клопотання ОСОБА_3 про повернення до стадії підготовчого провадження ( а. с. 29-31 том 2) та відповідно відкладено на 06.06.2025 ( а. с. 32-43 том 2 ).

05.06.2025 за вх. № 31665 судом отримано додаткові письмові пояснення третьої особи ( а. с. 80-85 том 2 ).

В підготовчому засіданні 06.06.2025 оголошено перерву до 17.06.2025 ( а. с. 88-94 том 2 ).

Протокольною ухвалою від 17.06.2025 суд закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті на 14.07.2025 ( а. с. 102-110 том 2 ).

08.07.2025 за вх. № 37965 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких просив звернути увагу на порушення строків позовної давності та просив відмовити позивачу у задоволенні позову, повністю через не доведення позовних вимог ( а. с. 112-117 том 2 ).

В судовому засіданні 14.07.2025 представник позивача підтримав позовні вимоги, надав при цьому пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.07.2025 заперечував проти позовних вимог, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов, просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Третя особа та її представник, кожний окремо, заперечували проти позовних вимог, просили відмовити в позові та застосувати строк позивної давності.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

Встановлено, що позивач ОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 06.08.1988 року, про що свідчить в матеріалах справи свідоцтво про укладення шлюбу ( а. с. 16 том 1 ), який було розірвано на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14.04.2011 ( а. с. 17 том 1 ).

Вказане судове рішення набрало законної сили 25.04.2011.

Так, за час спільного проживання у подружжя з`явилось майно, що має статус спільної сумісної власності.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.11.2013, ухваленим у цивільній справі № 357/12773/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, позовні вимоги позивача були задоволені частково, визнано спільним майном подружжя будинок за адресою АДРЕСА_1 , вартістю 1058628 грн, автомобілі: «TOYOTA CAMRI» седан (2007 р.в.), реєстраційний номер НОМЕР_2 вартістю 173 000 грн, «ВАЗ 210990-20» (2007 р.в.), р.н. НОМЕР_3 вартістю 29120 грн, «Lexus LX 470» (2005 р.в.), р.н. НОМЕР_4 , вартістю 295 000 грн, MAN фургон-с (2002р.в.), р.н. НОМЕР_5 , вартістю 160190 грн, IVECO фургон-с (2003 р.в.), НОМЕР_6 вартістю 60 000 грн, виділивши у власність позивачу ОСОБА_4 будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль «TOYOTA CAMR» седан (2007 р.в.), реєстраційний номер НОМЕР_2 . Всього майна на загальну суму 1058 801 грн, а також виділено у власність відповідача ОСОБА_7 автомобілі: «ВАЗ 210990-20» (2007 р.в.), р.н. НОМЕР_3 , «Lexus LX 470» (2005 р.в.), р.н. НОМЕР_4 , MAN фургон-с (2002р.в.), р.н. НОМЕР_5 . Всього майна на загальну суму 544310 грн.

Вказане судове рішення набрало законної сили 09.12.2013.

Натомість позивач зазначає, що саме під час перебування у шлюбі з нею ОСОБА_7 у період з 2008 року по 2010 рік здійснював будівництво складу по АДРЕСА_1 , таким чином, будівництво цеху (нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 ) здійснювалось у період впродовж 2008-2010 років, тобто саме в період перебування ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Крім того, ОСОБА_7 під час перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_4 придбав на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 16.08.2005 земельну ділянку (кадастровий номер :06:007:0007), розташовану за адресою (присвоєна на час купівлі-продажу адреса): АДРЕСА_2 , яка в подальшому була розділена на декілька земельних ділянок, у зв`язку з чим 23.09.2013 року ОСОБА_7 було оформлене право власності на спірну земельну ділянку, з новим кадастровим номером :06:007:0046, під яким вона була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень.

Таким чином, позивач вважає, що земельна ділянка з кадастровим номером :06:007:0046, не була набута у власність ОСОБА_7 у 2013 році, а лише відповідним чином оформлена у зазначений період у зв`язку з подрібненням великої земельної ділянки на менші земельні ділянки.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 403348773, дата формування: 12.11.2024) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03, 04.11.2020 приватний нотаріус Цвинтарна Ірина Олександрівна, Білоцерківський районний нотаріальний округ, Київська область, на підставі договору дарування нежитлової будівлі, серія та номер: 2397, виданий 04.11.2020, видавник: приватний нотаріус Цвинтарна Ірина Олександрівна, Білоцерківський районний нотаріальний округ, Київська область зареєструвала за ОСОБА_5 право власності на нежитлову будівлю літ. Е-2», загальною площею 2802,6 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03 ( а. с. 24 том 1 ).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна «номер інформаційної довідки: 403351705, дата формування: 12.11.2024) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03, 04.11.2020 приватний нотаріус Цвинтарна Ірина Олександрівна, Білоцерківський районний нотаріальний округ, Київська область, на підставі договору дарування земельної ділянки, серія та номер: 2400, виданий 04.11.2020, видавник: приватний нотаріус Цвинтарна Ірина Олександрівна, Білоцерківський районний нотаріальний округ, Київської області Цвинтарна І.О. зареєструвала за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку кадастровий номер :06:007:0046, площа 0,5655 га, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних 1 допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03 (а. с. 25 том 1 ).

Отже, ОСОБА_7 на підставі договорів дарування, укладених 04.11.2020 подарував ОСОБА_5 : нежитлову будівлю літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв.м, розташовану по АДРЕСА_1 та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :06:007:0046, площа 0,5655 га, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості ( а. с. 81-83, 85-87 том 1 ).

В зазначених договорах дарування зазначено, що дані подаровані об`єкти нерухомого майна є особистою приватною власністю ОСОБА_7 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вважає, що оскільки земельна ділянка була придбана в період шлюбу та в цей же період на ній побудована нежитлова будівля, вона вважає, що має право на 1/2 частку у вказаному майні.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За положеннями ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Також частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

Отже, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як відзначається у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного, ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідна правова позиція узгоджується з постановою Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801 цс16.

Згідно положень cт. cт. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною другою ст. 328 ЦК України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із Закону або рішення суду.

Відповідно до cт. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно частини першої cт. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 388 ЦК України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 08.01.2001 року, ОСОБА_7 зареєструвався, як Фізична - особа підприємець ( а. с. 92-93 том 1 ).

16.08.2005 року, між Білоцерківською міською радою та суб`єктом підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_7 укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 4,8320, кадастровий номер :06:007:0007, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ( а. с. 90-91 том 1 ).

Відповідно, ФОП ОСОБА_7 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 101527 ( а. с. 23 том 1 ).

06.06.2007 року, зареєстровано ОСОБА_7 Товариство з обмеженою відповідальністю «Бондтекс», місцезнаходження юридичної особи є м. Біла Церква, вул. Київська 31 ( а. с. 95 том 1 ), що не спростовано учасниками справи та відповідно підтверджено судовим рішенням від 28.11.2013.

28.05.2008 року між СПД ОСОБА_7 та Колективним підприємством «Білоцерківбуд» укладено контракт № 5/08 на будівництво різального цеху ( а. с. 21-22 том 1).

Крім того, в матеріалах справи міститься акт контрольного обміру, акт прийомки виконаних робіт за липень 2008 рік; акт прийомки виконаних робіт за жовтень 2008 рік; акт прийомки виконаних робіт за червень 2009 рік, акт прийомки виконаних робіт за червень 2010 рік; довідка про вартість виконаних підрядних робіт за липень 2008 рік; довідка про вартість виконаних підрядних робіт за жовтень 2008 рік, довідка про вартість виконаних підрядних робіт за червень 2009 рік; довідка про вартість виконаних підрядних робіт за червень 2010 рік ( а. с. 26-50 том 1 ).

05.08.2011 року, Управлінням ЖКГ Білоцерківської міської ради видано свідоцтво на нерухоме майно, об`єкт - цех по різанню пінополіуретану «Е-2», загальною площею 2801,6 кв.м., підстава рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 26.07.2011 року № 329 ( а. с. 96 том 1 ), власником якого вказано ОСОБА_7 .

Стосовно позовних вимог позивача в частині визнання за нею право власності на 1/2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :06:007:0046, площа 0,5655 га, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03, суд зазначає про наступне.

Відповідно до наявного в матеріалах справи судового рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 09 грудня 2013 року, даним судовим рішенням було встановлено, що позивач ОСОБА_4 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, серед іншого майна, в тому числі, предметом позовних вимог були і нежитлова будівля літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв.м, цех по різанню пінополіуретану за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,5655 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас, вказаним судовим рішенням було встановлено, що позивач ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності на інше майно, яке було придбано нею та ОСОБА_7 за час перебування в шлюбі, а стосовно майна: нежитлова будівля літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв.м, цех по різанню пінополіуретану за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,5655 га за адресою: АДРЕСА_1 , остання просила виділити у власність відповідачу ОСОБА_7 .

В подальшому в судовому засіданні позивач ОСОБА_4 уточнила позовні вимоги та просила виключити з переліку майна, що підлягає поділу нежитлову будівлю позначену під літерою «Е2», площею 2802,6 кв.м в АДРЕСА_1 , вартістю 510322 грн. При цьому позивач не наполягала на точній рівності часток сторін при поділі їх майна.

За результатами розгляду, судом позов задоволено частково, визнано спільним майном подружжя будинок за адресою АДРЕСА_1 , вартістю 1058628 грн, автомобілі: «TOYOTA CAMRI» седан (2007 р.в.), реєстраційний номер НОМЕР_2 вартістю 173 000 грн, «ВАЗ 210990-20» (2007 р.в.), р.н. НОМЕР_3 вартістю 29120 грн, «Lexus LX 470» (2005 р.в.), р.н. НОМЕР_4 , вартістю 295 000 грн, MAN фургон-с (2002р.в.), р.н. НОМЕР_5 , вартістю 160190 грн, IVECO фургон-с (2003 р.в.), НОМЕР_6 вартістю 60 000 грн. Виділено у власність позивачу ОСОБА_4 будинок за адресою АДРЕСА_1 , та автомобіль «TOYOTA CAMRI» седан (2007 р.в.), реєстраційний номер НОМЕР_2 . Всього майна на загальну суму 1058 801 грн. Виділено у власність відповідача ОСОБА_7 автомобілі: «ВАЗ 210990-20» (2007 р.в.), р.н. НОМЕР_3 , «Lexus LX 470» (2005 р.в.), р.н. НОМЕР_4 , MAN фургон-с (2002р.в.), р.н. НОМЕР_5 . Всього майна на загальну суму 544310 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 було відмовлено.

Вказаним судовим рішенням було встановлено, що 16.08.2005 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення між Білоцерківською міською радою та ФОП ОСОБА_7 . Відповідно до якого відповідач, як фізична особа підприємець придбав земельну ділянку з усіма обтяженнями і сервітутами площею 4,8320 гектара з яких під спорудами - 0,1378, а під проїздами, проходами, площадками - 4,6942 га. На підставі зазначеного договору відповідач ОСОБА_7 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку в якому зазначено, що власником 4,8320 га є ФО-П ОСОБА_7 . Наведене підтверджується договором купівлі-продажу, кадастровим планом, копією державного акту на право власності на земельну ділянку.

Як було встановлено вказаним вище рішенням, на зазначену земельну ділянку загальною площею 4,8320 га, в подальшому було виготовлено декілька державних актів, тобто її було подроблено на 4 частини, і виготовлено нові державні акти - серії ЯМ № 111254 на земельну ділянку площею 1,2175 га, серії ЯМ № 111259 на земельну ділянку площею 0,8000 га, серії ЯМ №111256 на земельну ділянку площею 0,7985, серії ЯМ № 111255 на земельну ділянку площею 0,7159 га, серії ЯМ №111257 на земельну ділянку площею 0,8000 га. Встановленим є те, що всі зазначені державні акти на право власності на землю були видані на підставі зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки ВСІ № 595786 від 16.08.2005, цільове призначення земельних ділянок - для розміщення цеху по виробництву меблів, складу-магазину по продажу промислових товарів з влаштуванням платної стоянки автотранспорту.

Отже, при розгляді вищевказаної цивільної справи в судовому засіданні встановлено, що об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 , яке підлягає поділу за вимогами ст. 70 СК України є будинок та вказані транспортні засоби. І не є спільним майном подружжя земельні ділянки, які були ними приватизовані в 2007-2008 р.р. та нежитлові будівлі, земельна ділянка під ними, власником яких є відповідач ОСОБА_7 , як суб`єкт підприємницької діяльності.

Також, вказаним рішенням зазначено, що є безпідставним ділити статутний капітал товариства «Бондтекс», оскільки сторонами суду не було надано жодного доказу того, що цей статутний капітал товариства формувався за рахунок грошових коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя. Крім пояснень, що позивач теж надавала кошти на розвиток товариства не подано доказів, які саме кошти, розмір, час передачі коштів на розвиток товариства, засновником і єдиним учасником якого, як пояснили сторони, є ОСОБА_7 . Отже, безпідставно і не аргументовано позивач зазначає, що в перелік майна подружжя, що підлягає поділу входить її частка (1/2) в статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю «Бондтекс». Натомість, позивач пояснила, що її діяльність не пов`язана з діяльністю товариства, вона є приватним підприємцем, займається роздрібною торгівлею текстилем.

Також, суд в своєму рішенні зазначив, що є безпідставною вимога позивача поділити земельну ділянку загальним розміром 4,8320 гектара з цільовим призначенням - для розміщення цеху по виробництву меблів, складу-магазину по продажу промислових товарів з влаштуванням платної стоянки автотранспорту, оскільки, як було встановлено, дану земельну ділянку придбав відповідач, як ФОП і також, як суб`єктом підприємницької діяльності було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, яке добудовувалося, функціонувало та використовувалося в роботі відповідача, ТОВ «Бондтекс».

Є безпідставним змінювати правовий режим майна приватного підприємця на режим спільного сумісного майна подружжя, навіть якщо це майно і не внесене до статутного фонду ТОВ «Бондтекс».

При вирішенні даного спору з урахуванням положення ст. 360-7 ЦПК України суд посилається на постанову судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.10.2013 р. по справі за №6-79цс13 де викладено висновок, що майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60,61 СК України.

В рішенні суду від 28.11.2013 зазначено, що не підлягають до задоволення і вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на земельні ділянки, які передані ОСОБА_7 на підставі рішення Білоцерківської міської ради від 25.10.2007 р. за № 504 у власність, зокрема, земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, (державний акт серії ЯЖ № 322913) та земельної ділянки, яка була передана йому на підставі рішення Білоцерківської міської ради від 27.03.2008 р. за № 697 площею 0,0445 га по АДРЕСА_3 для ведення садівництва (державний акт серії ЯЖ № 234578.)

В рішенні зазначено, що на момент набуття у власність вказаних вище земельних ділянок шляхом приватизації діяли положення законодавства, згідно яких така земельна ділянка не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, такі ж положення діють і на час звернення позивача з даним позовом до суду.

Вказане судове рішення не було оскаржено, про що не спростовано учасниками та набрало законної сили 09.12.2013.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення "колізії" судових рішень (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року в справі № 442/3663/20 (провадження № 61-6501св21)).

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18).

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

В постанові від 10 січня 2025 року у справі № 362/643/21 (провадження № 61-17810св23 ) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що суд, який розглядає справу, зобов`язаний прийняти преюдиційні обставини, встановлені в іншому судовому рішенні, що набрало законної сили, без повторного їх дослідження та доведення, навіть якщо він вважає, що такі обставини встановлено неправильно.

Під час розгляду даної справи № 357/17395/24 було встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :06:007:0046, площа 0,5655 га, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, де позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 її частину, була сформовано у результаті поділу земельної ділянки, площею 1,2175 га на яку було видано державний акт серії ЯМ № 111254, що не було спростовано з боку позивача ( її представника). Вказана земельної ділянки, площею 1,2175 га, поділена на дві ділянки.

В свою чергу як встановлено, 16.08.2005 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення між Білоцерківською міською радою та ФОП ОСОБА_7 , відповідно до якого, останній, як фізична особа підприємець придбав земельну ділянку з усіма обтяженнями і сервітутами площею 4,8320 гектара з яких під спорудами - 0,1378, а під проїздами, проходами, площадками - 4,6942 га, на підставі зазначеного договору отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, в подальшому, земельна ділянка загальною площею 4,8320 га, подроблено на 4 частини, а з часом, з чотирьох земельних ділянок, ще одна ділянка була поділена на дві ділянки (земельна ділянка площею 1,2175 га на яку було видано державний акт серії ЯМ № 111254), в тому числі, на земельну ділянку з кадастровим номером :06:007:0046, площа 0,5655 га, що є предметом даного спору.

Отже, вказана земельна ділянка з кадастровим номером :06:007:004, дата реєстрації 16.08.2013, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 вже існувала, тобто була предметом поділу в межах ділянки з кадастровим номером :06:007:0029, правовий режим якої, як особисте майно ФОП, визначено судовим рішенням від 28.11.2013.

Оскільки судовим рішенням від 28.11.2013, яке набрало законної сили встановлено, що не є спільним майном подружжя земельні ділянки, які були ОСОБА_7 приватизовані в 2007-2008 роках, власником яких є останній, як суб`єкт підприємницької діяльності, а земельна ділянка, яка є предметом позову у даній справі була сформована в результаті поділу на декілька земельних ділянок з ділянки, яку отримав у власність ОСОБА_7 у 2005 році, як суб`єкт підприємницької діяльності (площа 4,8320 га), та яка була предметом розгляду у справі № 357/12773/13-ц ( предметом поділу), де судом було відмовлено в цій частині ОСОБА_4 , тому вимоги позивача при розгляді справи в даному провадженні щодо визнання за нею права власності на 1/2 частку земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :06:007:0046, площа 0,5655 га, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03, є такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині визнання права власності на 1/2 вищевказаної земельної ділянки, не підлягають задоволенню і вимоги позивача в частині витребування на її користь вказаної земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :06:007:0046, площа 0,5655 га, яка є похідною.

До того ж, оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню по суті позовних вимог в цій частині, не підлягає застосовуванню строк позовної давності, про який зазначав представник відповідача у додаткових поясненнях ( а. с. 112-117 том 2 ), а також, про застосування якого просила і третя особа.

Стосовно позовних вимог позивача в частині визнання права власності на 1/2 нежитлової будівлі літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03, з цього приводу суд приходить до наступних висновків.

Так, дійсно вказана нежитлова будівля літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв. м, розташована по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03, не була предметом розгляду під час розгляду справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , оскільки в рішенні суду від 28.11.2013 зазначено, що в судовому засіданні позивач ( ОСОБА_4 ) уточнила позовні вимоги та просила виключити з переліку майна, що підлягає поділу нежитлову будівлю позначену під літерою «Е2» площею 2802,6 кв.м в АДРЕСА_1 , вартістю 510322 грн. При цьому позивач не наполягала на точній рівності часток сторін при поділі їх майна.

В свою чергу, сторона відповідача посилалася на рішення суду від 28.11.2013, яким при вирішенні спору було враховано положення ст. 360-7 ЦПК України, суд послався на постанову судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.10.2013 року по справі за №6-79цс13, де викладено висновок, що майно фізичної особи підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60,61 СК України.

Водночас, суд не може погодитися з доводами представника відповідача, оскільки нежитлова будівля літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв. м, розташована по АДРЕСА_1 , не була предметом розгляду та дослідження під час розгляду цивільної справи № 357/12773/13-ц, за результатами розгляду якої 28.11.2013 винесено судове рішення.

До того ж, при розгляді даної справи в частині вище заявлених вимог, суд виходить з наступного.

Згідно із Сімейним кодексом України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, незалежно від того, на кого з подружжя воно оформлене. Це означає, що якщо нежитлова будівля була придбана під час шлюбу, то вона вважається спільною власністю подружжя, навіть якщо формально оформлена на одного з них як ФОП.

Тобто, нежитлова будівля, придбана одним із подружжя як ФОП у період шлюбу, може бути предметом поділу між подружжям при розлученні, якщо вона була придбана за спільні кошти.

Отже, майно ФОП, яке використовується для господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів (позиція Верховного Суду України в постанові від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15 ).

В зазначеному судовому рішенні Верховний Суд України зробивши висновок про те, що земельна ділянка, приміщення шиномонтажної майстерні та обладнання хоч і набуті в період шлюбу, проте використовується ОСОБА_2 для здійснення підприємницької діяльності, суди дійшли помилкового висновку, що це майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому поділу не підлягає. Крім того, суди не врахували, що способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України і що сутність такого поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі.

Системний аналіз статей 57, 60 та 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Так, хоча в матеріалах справи і міститься Декларація про початок виконання будівельних робіт від 20.06.2011, будівництво цеху по різанню пінополіуретану по АДРЕСА_4 ( а. с. 200-204 том 1 ), але як встановлено під час розгляду даної справи та не спростовано з боку учасників, спірне майно ( нежитлова будівля ) ФОП ОСОБА_7 було побудовано в період шлюбу з позивачем, зареєстровано вже після розірвання між ними шлюбу ( а. с. 205-207 том 1 ).

Якщо майно було побудоване під час шлюбу, воно вважається спільною сумісною власністю подружжя, незалежно від того, коли було зареєстровано право власності (навіть після розірвання шлюбу). Це означає, що після розірвання шлюбу таке майно підлягає поділу між колишнім подружжям, якщо вони не дійшли іншої згоди.

Те, що спірна нежитлова будівля побудовано до 2011 року, свідчить і доданий до матеріалів справи висновок судового експерта № 2072/03-2025 від 26.03.2025 ( а. с. 248-268 том 1 ), висновками якого зазначено, що нежитлова будівля цех по різанню пінополіуретану ( літ. «Е-2»), загальною площею 2802,6 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , існував до вересня 2009 року.

Вказане підтверджується і доданими з боку сторони позивача до позовної заяви наступними документами: акт контрольного обміру, акт прийомки виконаних робіт за липень 2008 рік; акт прийомки виконаних робіт за жовтень 2008 рік; акт прийомки виконаних робіт за червень 2009 рік, акт прийомки виконаних робіт за червень 2010 рік; довідка про вартість виконаних підрядних робіт за липень 2008 рік; довідка про вартість виконаних підрядних робіт за жовтень 2008 рік, довідка про вартість виконаних підрядних робіт за червень 2009 рік; довідка про вартість виконаних підрядних робіт за червень 2010 рік ( а. с. 26-50 том 1 ).

В постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі N 734/2887/17 (провадження N 61-1129 св 19) зазначено, що майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна, тобто це майно може бути враховано при поділі всього майна подружжя або може бути виплачена вартість цього майна.

В свою чергу, з боку відповідача не було надано жодних належних доказів тому, що спірне нерухоме майно не було побудовано за рахунок належних подружжю коштів.

Тобто, відповідач не спростував належними доказами презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте у шлюбі.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Отже, майно фізичної особипідприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 21 квітня 2020 року у справі № 394/1155/14-ц.

Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд в постанові від 30 листопада 2023 року у справі № 640/16611/18.

В постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.12.2021 по справі № 161/7804/19 виокремлено чітку правову позицію: «Майно ФОП вважається спільним майном подружжя і підлягає поділу між подружжям».

В зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин статті 57 СК України, а саме її застосування без урахуванням висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-1327цс15 про те, що "майно фізичної особи-підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім`ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність", а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя є необґрунтованими, оскільки обставини, встановлені у справі № 6-1327цс15 не є подібними до обставин справи, яка переглядається, а саме недоведеністю ОСОБА_2 того, що спірне нерухоме майно було придбано саме за його особисті кошти. Майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для здійснення господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів, а тому саме по собі використання ОСОБА_2 спірного майна в підприємницькій діяльності, не спростовує поширення на спірні нежитлові приміщення, реєстраційним власником яких є він, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, правового режиму спільної сумісної власності подружжя. З огляду на встановлене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що таке майно підлягає поділу між сторонами, частки яких у такому майні, відповідно до статті 70 СК України, є рівними.

Аргументи представника відповідача про те, що у спірних правовідносинах право власності позивача, як другого з подружжя, на спірне майно, що використовується відповідачем у підприємницькій діяльності, трансформувалося у право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, є необґрунтованими з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № № 12-71гс20), вирішуючи питання нібито суперечності правових позицій щодо правового режиму спільного майна подружжя, за рахунок якого утворилося майно приватного підприємства, викладених у постановах Верховного Суду України (Верховного Суду), та з іншого боку позиції, наведеної у Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 у справі №1-8/2012 за конституційним зверненням Приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України (далі - Рішення Конституційного Суду України), що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зазначила, що "проведений аналіз свідчить, що висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України, слід розуміти так: статутний капітал приватного підприємства - юридичної особи або майно приватного підприємства - єдиного майнового комплексу можуть бути об`єктами права спільної сумісної власності подружжя (якщо вони не є об`єктами права особистої власності одного з подружжя).

Іншими словами, пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України охоплює два різні випадки: перший - коли майно передано у власність юридичної особи, зареєстрованої як приватне підприємство. Тоді частка в статутному капіталі такої юридичної особи (але не її майно) може належати на праві приватної спільної сумісної власності подружжю; другий - коли йдеться про єдиний майновий комплекс, тобто про підприємство в розумінні статті 191 ЦК України, яке не передане як вклад юридичній особі, а використовується одним з подружжя без створення юридичної особи, зокрема, як фізичною особою - підприємцем. Тоді майно, яке входить до складу підприємства як єдиного майнового комплексу (але не частка в статутному капіталі майнового комплексу, бо майновий комплекс не може мати статутного капіталу), може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.

Оскільки матеріали справи не містять відомостей про те, що спірне нерухоме майно, яке використовувалося ФОП ОСОБА_7 у підприємницькій діяльності передавалось у власність юридичної особи, таке майно, належить на праві спільної сумісної власності подружжю.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.12.2021 по справі № 161/7804/19.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно, нежитлова будівля літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 , яка була оформлена на ОСОБА_7 , як ФОП і який використовував його у підприємницькій діяльності, побудована в період шлюб, що не спростовано з боку учасників, в свою чергу, не спростовано належними доказами презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте у шлюбі, належить на праві спільної сумісної власності подружжю, в даному випадку позивачу, яка перебувала в шлюбі з ОСОБА_7 .

Тому, вимоги позивача в частині визнання за нею право власності на 1/2 нежитлової будівлі літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв.м, розташовану по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03, є такою, що підлягає задоволенню.

Оскільки вимоги позивача в частині витребування на користь ОСОБА_4 1/2 нежитлову будівлю літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03 є похідними від позовних вимог про визнання права власності, то така вимога також підлягає до задоволення.

Однак, у додаткових поясненнях ( а. с. 112-117 том 2 ), представник відповідача просив суд застосовувати строк позовної давності, також, про застосування якого просила і третя особа.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів і запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 51).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК).

Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ст. 72 СК).

Відповідно до ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно зі ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК, установлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, про наявність спірного нерухомого майна (нежитлової будівлі літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 ), позивач була обізнана ще у 2013 році коли зверталася до суду з позовною заявою до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, серед іншого, просила здійснити поділ шляхом виділення у власність ОСОБА_7 вказану нежитлову будівлю, але в судовому засіданні уточнила вимоги та просила виключити з переліку вказане майно, про що свідчить судове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.11.2013.

З даним позовом, стосовно того ж самого майна ( визнання права власності на частку), ОСОБА_4 звернулась до суду в грудні 2024 року, через одинадцять років.

Отже, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, при цьому, шлюб між позивачем та ОСОБА_7 розірвано в 2011 році.

Посилання сторони позивача, що строк позовної давності у три роки почався з того, як її син ознайомив її з протоколом судового засідання по справі № 357/11959/20 від 01.10.2024, зі змісту якого їй стало відомо, що спірне майно, не визнано особистою власністю ОСОБА_7 та має статус спільної сумісної власності подружжя не заслуговують на увагу, так як перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначено вище та встановлено судовим рішенням від 28.11.2013, позивач була обізнана про наявність спірного майна, як і іншого майна, яке остання просила здійснити поділ та за кожним визнати право власності на перелік майна, в подальшому уточнила в судовому засіданні позовні вимоги та просила виключити з переліку майна, що підлягає поділу (нежитлової будівлі літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 ).

Тобто з того часу ( з 2013 року ), позивач була обізнана, що стосовно вказаного майна ( частини майна ), судом не прийнято рішення і відповідно, достеменно відомо останній, що таке спірне майно залишено не поділено та не вирішено між колишнім подружжям.

Тому, суд приходить до висновку, що звернувшись до суду в грудні 2024 року з позовом в частині визнання право власності на 1/2 нежитлової будівлі літ. «Е-2», загальною площею 2802,6 кв.м, розташовану по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 03, позивач пропустила позовну давність, що є підставою для відмови в задоволенні позову у зв`язку із пропуском позовної давності в цій частині позовних вимог.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, переглядаючи рішення у справі №753/19886/16-ц, засвідчив, що згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Такий висновок викладений і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18, у постанові ВП ВС від 27.03.2019 по справі № 727/5743/15-ц (14-78 цс 19).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування ( ч. 2 ст. 78 ЦПК України ).

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння є такою, що не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.

Звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву ( а. с. 71-78 том 1), в прохальній її частині, представник відповідача, окрім іншого, просив стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 понесені витрати на правничу допомогу у сумі 8000 грн, однак, така сума не підлягає до стягнення, оскільки з боку сторони відповідача не надано доказів їх понесення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Поняття «судовий збір» надане у Законі України «Про судовий збір», відповідно до ст. 1 якого під судовим збором розуміється - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

При звернені до суду з вищевказаним позовом, позивачем сплачено судовий збір ( а. с. 9 том 1 ), але оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, враховуючи положення вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 8, 129 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 253, 256, 261, 267, 319, 321, 328, 368, 372, 387, 388, 391, 397 ЦК України, ст. ст. 7, 60, 63, 69, 70, 71, 72, 163 СК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 187, 263-265, 273, 353-355 Цивільного процесуального кодексу України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", Законом України «Про судовий збір», суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_4 ( місце реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_7 );

Відповідач: ОСОБА_5 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_8 );

Третя особа: ОСОБА_3 ( адреса: АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_9 ).

Повне судове рішення складено 23 липня 2025 року.

Суддя О. І. Орєхов