КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 752/16873/24

номер провадження №22-ц/824/7137/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник відповідача Мужевська Є.Л. в режимі відеоконференції,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2024 року /суддя Кокошко О.Б./

у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2022 по 12.06.2024 у розмірі 685460,38 грн, спричиненого незаконним призупиненням трудового договору.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено./а.с. 147-149/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що на момент порушення прав позивача (31.03.2022) ст. 233 КЗпП України в редакції, що діяла до 19.07.2022, не встановлювала обмеження строку звернення до суду у спорах про оплату праці, включаючи вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Апелянт наголошує, що зміни до ст. 233 КЗпП, внесені Законом України № 2352-IX від 01.07.2022, які запровадили тримісячний строк, не мають зворотної дії відповідно до ст. 58 Конституції України, оскільки погіршують правове становище особи. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99, апелянт зазначає, що застосування нової редакції закону до правовідносин, які виникли раніше, порушує принципи правової визначеності та законних очікувань. Крім того, апелянт стверджує, що суд першої інстанції не врахував, що незаконне призупинення трудового договору на підставі наказу від 31.03.2022, визнане незаконним постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2024 у справі №752/6631/23, фактично спричинило вимушений прогул. Це, на думку апелянта, є підставою для стягнення середнього заробітку за весь період прогулу відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП, особливо з огляду на те, що справа розглядалася понад рік не з вини позивача. Апелянт також вказує, що суд першої інстанції помилково вважав, що вимоги про стягнення заробітку мали бути заявлені одночасно з позовом про визнання наказу незаконним, оскільки законодавство не встановлює такої обов`язкової вимоги, а позивач мав право звернутися з окремим позовом про оплату праці. На думку апелянта, призупинення трудового договору, хоч і не є звільненням, фактично позбавило позивача можливості працювати та отримувати заробітну плату, що прирівнюється до вимушеного прогулу. Апелянт посилається на аналогію із ст. 10 Закону України «Про оплату праці», яка передбачає захист прав працівника на оплату праці в разі порушення роботодавцем трудових зобов`язань.

Представник відповідача у відзиві просила залишити рішення без змін, посилаючись на пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду без поважних причин та відсутність вимог про стягнення заробітку у попередній справі № 752/6631/23.

Апелянтка та її представник в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, ОСОБА_1 звернулась з заявою про розгляд справи без її участі, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 обіймала посаду головного менеджера з персоналу в АТ КБ «ПриватБанк».

Наказом від 31.03.2022 № Е.17.U.0.0/4-6813382 дію її трудового договору призупинено з 01.04.2022, що призвело до припинення виплати заробітної плати.

Постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2024 у справі № 752/6631/23 цей наказ визнано незаконним, трудовий договір поновлено з 01.04.2022.

На виконання рішення видано наказ від 12.06.2024, яким позивач вважалася такою, що приступила до роботи з 01.04.2022.

Позивач звернулася з позовом про стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу (01.04.2022-12.06.2024) у розмірі 685460,38 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався ст. 233 КЗпП про те, що працівник може звернутися до суду у тримісячний строк з дня, коли дізнався про порушення свого права; ст. 235 КЗпП про те, що при поновленні на роботі суд вирішує питання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу; ст. 234 КЗпП про те, що пропущений строк може бути поновлено за поважних причин.

Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що позивач пропустила тримісячний строк звернення до суду, дізнавшись про порушення своїх прав 31.03.2022, та подавши позов з пропуском 08.08.2024, без поважних причин для його поновлення.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції правильними. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та є необґрунтованими з таких підстав.

Щодо застосування строку звернення до суду, апелянт стверджує, що на момент порушення прав позивачки (31.03.2022) ст. 233 КЗпП України не встановлювала обмеження строку для звернення до суду у спорах про оплату праці, а зміни, внесені Законом України №2352-IX від 01.07.2022, які запровадили тримісячний строк, не мають зворотної дії відповідно до ст. 58 Конституції України.

Колегія суддів не погоджується з цим доводом. На момент подання позову (08.08.2024) діяла редакція ст. 233 КЗпП, яка встановлювала тримісячний строк звернення до суду у спорах про оплату праці, включаючи вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивачка дізналася про порушення свого права 31.03.2022, коли було видано наказ про призупинення трудового договору, що призвело до припинення виплати заробітної плати. Навіть якщо вважати, що до 19.07.2022 (дати набрання чинності Законом № 2352-IX) строк звернення не був обмежений, позивачка мала достатньо часу після цієї дати для звернення до суду в межах тримісячного строку, але подала позов лише через два роки, що свідчить про пропуск строку. Посилання апелянта на ст. 58 Конституції України та рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 є нерелевантними, оскільки нова редакція ст. 233 КЗпП не погіршує правове становище позивачки, а лише уточнює процесуальні строки, які є розумними для захисту трудових прав.

Крім того, позивачка не надала доказів поважних причин пропуску строку, як того вимагає ст. 234 КЗпП, таких як хвороба, перебування у відрядженні чи інші обставини, що об`єктивно перешкоджали своєчасному зверненню до суду. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано застосував тримісячний строк звернення до суду, а доводи апелянта щодо відсутності такого строку на момент порушення права не спростовують висновків суду.

Щодо можливості подання окремого позову про стягнення середнього заробітку, апелянт стверджує, що законодавство не зобов`язувало позивачку заявляти вимоги про стягнення заробітку одночасно з позовом про визнання наказу незаконним, і вона мала право звернутися з окремим позовом.

Колегія суддів частково погоджується, що законодавство не містить прямої вимоги заявляти всі вимоги в одному позові, однак вважає цей довід недостатнім для скасування рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП, питання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазвичай вирішується судом одночасно з рішенням про поновлення на роботі, оскільки ці вимоги є взаємопов`язаними. Позивачка мала можливість заявити вимоги про стягнення середнього заробітку у справі №752/6631/23, де розглядалося питання незаконності наказу про призупинення трудового договору, але не зробила цього. Подання окремого позову через значний час після визнання наказу незаконним (15.05.2024) і виконання рішення роботодавцем (12.06.2024) свідчить про несвоєчасність реалізації позивачкою своїх прав.

Крім того, як зазначено вище, пропуск тримісячного строку звернення до суду без поважних причин є самостійною підставою для відмови у позові. Суд першої інстанції правильно врахував, що позивачка не надала пояснень щодо причин затримки з поданням позову, а тривалий розгляд попередньої справи не є поважною причиною, оскільки позивачка могла заявити вимоги про стягнення заробітку раніше, саме в тому провадженні. Посилання апелянта на те, що справа розглядалася понад рік не з вини позивачки, не впливає на оцінку пропуску строку, оскільки ст. 234 КЗпП вимагає конкретних обставин, які об`єктивно перешкоджали зверненню до суду, а не загальних посилань на тривалість судового розгляду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки позивачка пропустила тримісячний строк звернення до суду без поважних причин, а також не обґрунтувала своєчасність подання окремого позову.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а його висновки відповідають наявним доказам.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: