ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року

м. Харків

справа № 642/5095/24

провадження № 22-ц/818/2721/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Пилипчук Н.П., Мальованого Ю.М.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач КП «Жовтневе трамвайне депо»,

третя особа: ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Літвінової Альони Сергіївни, яка діє в інтересах Комунального підприємства «Жовтневе трамвайне депо» на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 10 лютого 2025 року у складі судді Ольховського Є.Б.,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Жовтневе трамвайне депо» ( надалі КП) про стягнення матеріального збитку в розмірі 27542.16 грн та 20 000 грн моральної шкоди завданих внаслідок дорожньо транспортної пригоди та вирішити питання про стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1211.20 грн, за складання експертного висновку - 1800 грн та на правничу допомогу 24000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 26.12.2020 року у м. Харкові по вул. Полтавський шлях 130/132, сталось ДТП за участі автомобіля KIA SPORTAGE д/н НОМЕР_1 під його керуванням та трамваєм Татра вагон 5119, маршрут №3 яким керувала водій ОСОБА_2 що належить КП «Жовтневе трамвайне депо». Постановою Ленінського р/с м. Харкова від 25.02.21 ОСОБА_2 визнано винною у ДТП. Внаслідок ДТП автомобіль позивача отримав механічні пошкодження вартість усунення яких дорівнює 27542.16 грн. Крім цього, в результаті ДТП позивачу була завдана моральна шкода, що виразилась у втраті привичного образу життя, емоційних труднощах пов`язаних з пошуком коштів на його відновлення, стражданнях викликаних неможливість експлуатувати пошкоджений автомобіль та потребою кожного дня за особистий рахунок їздити у справах, пов`язаних з виконанням трудових обов`язків. Завдану моральну шкоду позивач оцінив в 20 000, 00 грн. Зазначені суми підлягають стягненню з КП , як особи з якою ОСОБА_2 перебуває у трудових відносинах.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2025 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з КП «Жовтневе трамвайне депо» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у сумі 27542.16 грн, моральну шкоду у сумі 20000 грн.

Стягнуто з КП «Жовтневе трамвайне депо» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3011.20 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 15 000 грн.

В іншій частині позов залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач надав суду належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог про відшкодування завданої в результаті ДТП матеріальної шкоди. Відповідач заявленого позивачем розміру відшкодування не спростував. Враховуючи, порушення звичного ритму життя позивача, витрачання ним часу на спілкування з адвокатами, нервовий стрес викликаний пошкодженням належного позивачу майні, тривалі судові суперечки, суд дійшов висновку про доведення факту завдання відповідачу моральних страждань та обґрунтованість розміру відшкодування моральної шкоди у сумі 20 000 гривень. Витрати на професійну правничу допомогу відшкодовані позивачу частково, з урахуванням принципу співмірності обсягу наданих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу, складністю справи.

Не погодившись з рішенням суду Літвінова Альона Сергіївна, яка діє в інтересах Комунального підприємства «Жовтневе трамвайне депо» подала апеляційну скаргу, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог. ДТП сталося за участю двох джерел підвищеної небезпеки. При цьому відсутність вини у скоєнні адміністративного правопорушення ОСОБА_1 не була встановлена/ підтверджена жодним рішенням суду та/або висновком експерта. А проведена по справі судово-технічна експертиза встановила наявність в діях ОСОБА_1 вини у скоєнні ДТП , внаслідок порушення ПДР. Відповідач звертав увагу суду першої інстанції на той факт, що окрім порушення правил дорожнього руху працівником відповідача, мало місце також порушення правил дорожнього руху самим позивачем, а тому суд мав би встановити відсоток вини кожного з учасників та визначати розмір відшкодування залежно від відсотку вини. Не приймаючи до уваги висновки експерта та задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції допустив порушення ст, ст. 1187, 1188 ЦК України, ч. 6, 7 ст. 82 ЦПК України. Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Суд першої інстанції задовольнив вимоги щодо стягнення моральної шкоди, не пославшись на жоден з доказів, яким би доводилась як сама наявність моральної шкоди, її розмір, так і факти, які суд вважав доведеними. Позивачем не надано акту виконаних робіт/наданих послуг, який би містив перелік послуг адвоката, що свідчив би, що послуги надавались би саме по даній справі, а не по іншій. Таким чином, факт надання правової допомоги взагалі не підтверджено.

09.05.2025 року представник Селезень С.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу в якій просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги КП «Жовтневе трамвайне депо». Зазначила, що судове рішення правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального й матеріального права.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, що постановою Ленінського районного суду від 25.02.2021 року ОСОБА_2 визначено винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КпАП України, а саме припустилась порушень п. 13.3, 10.1 ПДРУ внаслідок чого було пошкоджено автомобіль «KIA SPORTAGE д/н НОМЕР_1 » (а.с. 11-13).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 15.11.2022р. апеляційну скаргу адвоката в інтересах ОСОБА_2 на постанову Ленінського районного суду від 25.02.2021 року залишено без задоволення а постанову без змін (а.с. 14-17).

Згідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 ОСОБА_1 є власником автомобіля «KIA SPORTAGE д/н НОМЕР_1 » (а.с. 8-9).

Згідно зі звітом про оцінку автомобіля «KIA SPORTAGE», державний номер НОМЕР_1 , від 21.01.2021 року, вартість матеріальної шкоди, завданої внаслідок пошкодження транспортного засобу в ДТП станом на 26.12.2020 року, з урахуванням втрати товарної вартості, становить 27 542,16 грн (а.с. 1020).

Судом встановлено, що листопаді 2023 року ОСОБА_1 звертався до Ленінського р/суду м. Харкова з позовною заявою до КП «Жовтневе трамвайне депо» про відшкодування матеріальної шкоду завданої внаслідок ДТП що мало місце 26.12.2020 (справа № 642/ 694/23), яка ухвалою від 04.07.24 залишена без розгляду.

В межах розгляду вказаної справи ухвалою суду від 18.07.23 було призначено судову автотехнічну експертизу за результатами якої експертом зроблено висновок № 24558/24559 відповідно до якого механізм дорожньо-транспортної пригоди вказаний водієм ОСОБА_1 не відповідає отриманим результаті зіткнення транспортних засобів пошкодженням трамвая TATRA та автомобіля KIA Sportage. Пояснення водія автомобіля KIA Sportage ОСОБА_1 про механізм зближення транспортних засобів до моменту їх зіткнення з технічної точки зору є неспроможним. Механізм дорожньо-транспортної пригоди, вказаний водієм ОСОБА_2 відповідає отриманим в результаті зіткнення транспортних засобів пошкодженням трамвая TATRA та автомобіля KIA Sportage. Пояснення водія трамвая TATRA ОСОБА_2 про механізм зближення транспортних засобів до моменту їх зіткнення з технічної точки зору є спроможними. В даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля KIA Sportage ОСОБА_1 повинен був діяти у відповідності з вимогами підпункту 10.1, 16.7 Правил дорожнього руху України. В даній дорожньо-транспортної ситуації технічна можливість уникнути зіткнення транспортних засобів для водія автомобіля KIA Sportage ОСОБА_1 визначалася виконанням ним вимог підпункту 10.1, 16.7 Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було перешкод технічного характеру. В даній дорожньо-транспортної ситуації дії водія автомобіля KIA Sportage ОСОБА_1 не відповідали вимогам підпункту 10.1, 16.7 Правил дорожнього руху України та знаходилися з технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньої транспортної пригоди. В даній дорожньо-транспортній ситуації водій трамвая TATRA ОСОБА_2 не мала технічної можливості уникнути даної дорожньо-транспортної пригоди шляхом виконання вимог правил дорожнього руху України. В даній дорожньо-транспортній ситуації в діях водія трамвая TATRA ОСОБА_2 не вбачається невідповідності вимог Правил дорожнього руху України, які б з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з настанням подій даної дорожньо-транспортної пригоди. В даній дорожньо-транспортній ситуації діями водія автомобіля KIA Sportage ОСОБА_1 була створена аварійна ситуація для водія трамвая TATRA ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" визначається, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

Тобто, у розумінні ч. 1 ст. 1172 ЦК України, якщо службовий транспортний засіб потрапить у ДТП з вини водія, внаслідок чого буде ушкоджене майно чи здоров`я інших осіб, то відповідальність за шкоду завдану водієм під час виконання ним трудових обов`язків нестиме роботодавець.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Відповідно до статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Частинами 4, 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Постановою судді Ленінського районного суду від 25.02.2021 року у справі №642/96/21 ОСОБА_2 визначено винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КпАП України, а саме припустилась порушень п. 13.3, 10.1 ПДРУ внаслідок чого було пошкоджено автомобіль «KIA SPORTAGE д/н НОМЕР_1 » за викладеними вище обставинами, і застосовано до неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 340 грн. (а.с. 11-13).

Згідно вимог ч. 8 ст. 82 ЦПК України зазначена постанова обов`язкова для суду, що розглядає дійсну цивільну справу лише в питанні, чи мали місце ці дії ОСОБА_2 у вчиненні ДТП. Однак, встановлення вини одного учасника у скоєнні ДТП не виключає наявності вини і другого учасника. Судового рішення, яке б свідчило про відсутність вини позивача у вчиненні указаного ДТП матеріали справи не містять.

Згідно з частиною 1 статті 104 ЦПК України експертиза призначається ухвалою суду, де зазначаються: підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

З огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.

Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідачем до відзиву на позовну заяву надано висновок проведення автотехнічної та трансопортно-трасологічної експертизи №24558/24559, складеного 30.04.2024 Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, з якого вбачається обопільна вина водіїв у скоєнні ДТП (а.с. 88-96).

Такі обставини скоєння ДТП мають істотне значення, тому колегія суддів дійшла висновку, що співвідношення вини між позивачем та відповідачам у скоєнні ДТП складає 90% з боку позивача та 10% з боку відповідача та враховує такий розподіл їх вини відповідно до згаданої норми п. 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України при визначенні розміру відшкодування завданої позивачу шкоди.

Оскільки матеріальна шкода внаслідок ДТП складає 27542,16 грн, тому стягненню підлягає з відповідача на користь позивача 2754, 22 грн.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі N 6-108цс13. підтриманою у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі N 373/1773/18-ц (провадження N 61-17948св19), від 20 листопада 2019 року у справі N 501/2298/16-ц (провадження N 61-31268св18), від 05 вересня 2018 року у справі N 534/872/16-ц (провадженнях 61-11969св18).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі N 6-108цс13. підтриманою у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі N 373/1773/18-ц (провадження N 61-17948св19), від 20 листопада 2019 року у справі N 501/2298/16-ц (провадження N 61-31268св18), від 05 вересня 2018 року у справі N 534/872/16-ц (провадженнях 61-11969св18).

Згідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 обов`язковому з`ясовуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Оскільки у даному випадку вина відповідача у скоєнні ДТП та пошкодженні авто позивача є доведеною, а тому колегія суддів на підставі вищевказаних обставин також вважає доведеним той факт, що внаслідок цього у позивача виники негативні емоції та душевні страждання, пов`язані зі значної втратою належного позову майна з автомобіля, що об`єктивно вимагає від нього докладати додаткових зусиль для відновлення пов`язаного з ним звичного способу життя та свободи пересування, можливості задовольняти різні життєві потреби, а отже є доведеним факт завдання позивачу з вини КП «Жовтневе трамвайне депо» як власника джерела підвищеної небезпеки, моральної шкоди.

При визначені розміру відшкодування моральної шкоди колегія суддів зважає на визначену у нормі ст. 23 ЦК України критерії: ненавмисний характер правопорушення, глибину пов`язаних з цим душевних страждань позивача, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, яка у даному випадку є підставою для відшкодування, а також необхідність докладання додаткових зусиль для відновлення звичного способу життя та свободи пересування, що має істотне значення. При визначенні розміру відшкодування також суд апеляційної інстанції враховує вимоги розумності і справедливості та вважає достатнім розмір відшкодування моральної шкоди на суму 1000 грн.

Відповідно до п. 2 ч.1ст.374ЦПК Українисуд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має правоскасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК Українипідставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

28.12.2021 року позивачем була сплачена вартість експертного дослідження у розмірі 1800 грн., що підтверджується квитанцією серії ААИ № 221802.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

До позовної заяви позивач долучив Договір про надання правової допомоги від 22.03.2021 складений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 46-51) та акт прийняття-передачі юридичних послуг №1 до вказаного вище договору, вартість послуг яких становить 9000,00 грн (а.с. 52).

03 червня 2024 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 укладено договір про надання правничої допомоги, і угоду №1 про встановлення гонорару, відповідно до яких сума гонорару є фіксованою та складає 15 000 грн (а.с.53-54, 55).

З квитанції №б/н від 03.06.2024 вбачається, що ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_4 грошові кошти у загальній сумі 15000 гривень за надання правничої допомоги (участь у судових засіданнях, складання процесуальних документів, консультація) (а.с.56).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Частиною 1 статті 141ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК Українипри частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно вимог частин 1, 2статті 137ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).

Частиною 8 статті 141ЦПК Українивизначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Судова колегія частково погоджується з доводами апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення з відповідача витрат за договором про надання правової допомоги №3/20 від 22.03.2021, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 був представником ОСОБА_1 у цивільній справі №642/694/23, а не у справі що переглядається. Разом з тим, в матеріалах справи наявна додаткова угода № 1 до договору від 03.06.2024 року укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в якому зазначена сума гонорару адвоката у розмірі 15000,00 грн, а також квитанція від 03.06.2024 року, що підтверджує витрати на правничу допомогу.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, тому з КП «Жовтневого трамвайного депо» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 1185 грн понесені в суді першої та судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 95,68 грн.

Оскільки апеляційну скаргу КП «Жовтневого трамвайного депо» задоволено частково, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1338,61 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь КП «Жовтневого трамвайного депо».

Шляхом взаємозаліку зазначених сум судового збору з ОСОБА_1 на користь КП «Жовтневого трамвайного депо» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1242,93 грн (1338,61-95,68 грн).

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Літвінової Альони Сергіївни, яка діє в інтересах Комунального підприємства «Жовтневе трамвайне депо»- задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 10 лютого 2025 року скасувати.

Позовні вимогии ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з КП «Жовтневе трамвайне депо» ( ) на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у сумі 2754 (дві тисячі сімсот п`ядесят чотири) грн 22 коп.

Стягнути з КП «Жовтневе трамвайне депо» ( ) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 1000 (одна тисяча) грн.

Стягнути з КП «Жовтневе трамвайне депо» ( ) на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 1185 (одна тисяча сто вісімдесят п`ять) грн та судові витрати, пов`язані з проведенням у справі експертизи, у розмірі 142 (сто сорок дві) грн 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Жовтневе трамвайне депо» ( )судові витрати в сумі 1242 (одна тисяча двісті сорок дві) грн 93 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді Н.П.Пилипчук

Ю.М. Мальований