ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Гудими Д. А.
Справа № 362/1998/23
Провадження № 61-6092св24
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. 25 березня 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідачка). Із урахуванням зміни предмета позову просив:
- визнати спільною сумісною власністю подружжя садовий будинок із його складовими, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (далі - садовий будинок);
- у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачем право власності на 3/4 частини садового будинку.
2. 11 липня 2023 року Васильківський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову.
3. 12 березня 2024 року Київський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою рішення суду першої інстанції скасував й ухвалив нове - про часткове задоволення позову: у порядку поділу спільного майна подружжя визнав за позивачем і за відповідачкою право власності на 1/2 частину садового будинку за кожним; відмовив в іншій частині вимог.
4. 5 березня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалив постанову, згідно з якою задовольнив частково касаційну скаргу відповідачки: скасував постанову апеляційного суду у частині задоволених позовних вимог; змінив рішення суду першої інстанції у мотивувальній частині щодо тих вимог, які задовольнив апеляційний суд.
ІІ. ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
5. Із постановою Верховного Суду не погоджуюся. Вважаю, що слід було змінити мотиви постанови апеляційного суду чи скасувати її та скерувати справу до цього суду на новий розгляд.
6. Суттєве значення для вирішення справи мав шлюбний договір, який сторони спору уклали 24 листопада 2020 року під час перебування у шлюбі (т. 2, а. с. 103-104). За змістом цього договору:
- все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте чоловіком або дружиною після реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте (пункт 3);
- все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, яке буде придбане та/або набуте чоловіком або дружиною після укладення даного договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте (пункт 4);
- у випадку розірвання шлюбу всі об`єкти рухомого і нерухомого майна належні чоловіку або дружині, вважаються особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я таке майно придбане або набуте (пункт 6);
- сторони домовились, що в спільній сумісній власності чоловіка та дружини залишається наступне майно: речі, що використовуються сторонами спільно (меблі, побутова техніка тощо); домашні тварини (пункт 14).
7. Верховний Суд у постанові правильно зазначив, що пункт 14 передбачає виняток із правил, визначених у пунктах 3, 4 і 6. Однак детального аналізу цього «винятку» у постанові немає. Колегія суддів не звернула увагу на те, що за змістом пункту 14 шлюбного договору спільною сумісною власністю є будь-яке майно, яке сторони використовують спільно. Виключного переліку такого майна у вказаному пункті немає. Запропонований там перелік невичерпний.
8. Сторони перебували у шлюбі у 2003 - 2021 роках. Шлюбний договір уклали у 2020 році (т. 2, а. с. 103-104). Садовий будинок був споруджений у період шлюбу. Але початок будівництву заклав у 1989 році батько відповідачки, який за життя, за твердженням СТ «Вільха», звів фундамент і цокольний поверх площею 6 м х 7 м (т. 2, а. с. 74). У 2012 році цей будинок мав 100% готовності, але право власності на нього сторони не зареєстрували. Площа садового будинку згідно з його технічним паспортом 2012 року (т. 2, а. с. 85) суттєво перевищувала показники первинної забудови (206,7 кв. м).
9. 25 березня 2023 року позивач подав позов. Дізнавшись про це, 17 травня 2023 року відповідачка як замовниця будівництва (власниця земельної ділянки) зареєструвала право власності на садовий будинок за собою. Мені видається зрозумілим, що ці дії під час розгляду судом справи відповідачка вчинила, розраховуючи на застосування пунктів 3, 4 і 6 шлюбного договору. Зрештою, вона не помилилася. Проте така поведінка навряд чи була добросовісною.
10. Позивач стверджував, що наприкінці 2012 року - на початку 2013 року сторони вселилися у садовий будинок, який на той час уже був завершеним будівництвом, і ним користувалися для проживання. Згідно з довідкою СТ «Вільха» № 27 від 6 травня 2021 року позивач з 9 травня 2013 року включно до дня видачі довідки (тобто вже після укладення шлюбного контракту) проживав у садовому будинку. Інакше кажучи, використовував останній спільно із відповідачкою. Тому до спірних правовідносин слід було застосовувати пункт 14 шлюбного договору.
11. Верховний Суд обмежився у постанові згадкою цього пункту 14. Тлумачення словам «речі, що використовуються сторонами спільно» не дав. Зазначив, що цей договір «не містить інших виключень стосовно інших видів майна або часу його придбання (набуття), зокрема незавершеного будівництвом спірного садового будинку або матеріалів і обладнання, які були використані в процесі його будівництва, порядку поділу такого майна, у тому числі і після розірвання шлюбу». Проте така вказівка на відсутність інших винятків із правил, визначених у пунктах 3, 4 і 6, є, на мій погляд, хибною. У пункті 14 шлюбного договору немає виключного переліку майна. Сторони використали у формулюванні цього положення складний сполучник «тощо», який не обмежує майно, що залишається у спільній сумісній власності сторін, виключно меблями та побутовою технікою, які у пункті 14 безпосередньо згадані.
13. Вважаю, що Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав задовольнити касаційну скаргу частково та або змінити мотивувальну частину оскарженої постанови, а в іншій частині залишити її без змін, або ж скасувати цю постанову та передати справу на новий розгляд до апеляційного суду.
Суддя Д. А. Гудима