КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 939/65/20

номер провадження: 22-ц/824/12675/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гуцола Руслана Івановича на ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 30 травня 2025 року у складі судді Герасименко М.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що у період шлюбу сторонами у справі набуто у власність житловий будинок АДРЕСА_1 . Проте домовленість про порядок поділу вказаного будинку ними не досягнута.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частку зазначеного будинку.

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 був збудований у 2014 році за її кошти та кошти її батьків задовго до знайомства з ОСОБА_2 . У шлюбі з відповідачем вона перебувала з 30 серпня 2016 року по 21 лютого 2017 року. Відповідачем відповідно до договорів від 29 лютого 2016 року та від 01 березня 2016 року була придбана у ПАТ «Київський завод «Аналітприлад» однокімнатна квартира АДРЕСА_2 . Право власності на квартиру зареєстровано в 2019 році. За вказану квартиру відповідачем до шлюбу сплачено 676 385 грн 22 коп., а під час шлюбу 676 535 грн 74 коп., з яких 451 074 грн 00 коп. надали її батьки.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право особистої власності на будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та на квартиру квартира АДРЕСА_2 , зобов`язавши її сплатити ОСОБА_2 вартість 1/2 частини квартири у розмірі 676 461 грн 00 коп.

14 лютого 2020 року до суду надійшла заява ОСОБА_3 про її вступ у справу як третьої особи, яка обґрунтована тим, що вона є стягувачем у виконавчому провадженні із стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 24 червня 2016 року у розмірі 7 464 000 грн 00 коп.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 26 лютого 2020 року затверджено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мирову угоду, якою крім іншого, визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на вказану квартиру та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість 1/2 частини квартири у сумі 700 000 грн 00 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2020 року ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 26 лютого 2020 року про затвердження мирової угоди скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

23 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову. Постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 12 серпня 2020 року скасовано, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 07 жовтня 2020 року до участі у даній справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_3 .

22 лютого 2021 року ОСОБА_2 подав клопотання про зупинення провадження у цивільній справі, мотивуючи тим, що в провадженні Печерського районного суду міста Києва перебуває справа №757/4853/20-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А., про визнання виконавчих написів від 21 листопада 2019 року, зареєстрованих в реєстрі за №№1559 та 1560, такими, що не підлягають виконанню.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 23 лютого 2021 року провадження у даній справі зупинено до набрання законної сили рішенням Печерського районного суду міста Києва у справі №757/4853/20.

У травні 2025 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Мажари О.Є. надійшли клопотання про поновлення провадження у справі. У клопотаннях представник вказує, що обставини, які викликали зупинення провадження у даній справі, усунені, оскільки виконавче провадження з примусового виконання виконавчих написів від 21 листопада 2019 року, зареєстрованих в реєстрі за №№1559 та 1560, визнання яких такими, що не підлягають виконанню є предметом розгляду у справі №757/4853/20, повернуто стягувачу. Крім того, відповідно до рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 червня 2024 року у справі №752/1095/21 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 7 464 000 грн 00 коп. заборгованості за договором позики. Вказує, що оскільки заборгованість ОСОБА_2 за договором позики, на підставі якого було вчинено виконавчі написи нотаріуса, правомірність яких розглядається у справі №757/4853/20, підтверджена рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 червня 2024 року, то обставини, які викликали зупинення провадження у даній справі, відсутні.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 30 травня 2025 року поновлено провадження у справі, призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні.

28 травня 2025 року представник позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвокат Гуцол Р.І. подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Іванюті І.М. та іншим державним чи приватним виконавцям здійснювати будь-які дії з відчуження квартири АДРЕСА_2 . Також просив заборонити суб`єктам державної реєстрації проводити реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_2 .

Заява про забезпечення зустрічного позову мотивована тим, що позивачка звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просить визнати за нею право особистої приватної власності, у тому числі, на квартиру АДРЕСА_2 .

Зазначав, що ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 26 лютого 2020 року затверджено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мирову угоду, якою крім іншого, визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на вказану квартиру та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість 1/2 частини квартири у сумі 700 000 грн 00 коп. На виконання цієї ухвали за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на вказану квартиру, а також 26 лютого 2020 року ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_2 700 000 грн 00 коп. Однак постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2020 року ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 26 лютого 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

Оскільки ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_2 700 000 грн 00 коп., то у разі ухвалення судом у цій справі рішення суду про відмову ОСОБА_1 в позові про визнання за нею права одноособової власності на цю квартиру, суд має вжити заходів з повороту виконання відповідної ухвали суду.

Вказував, що на початку травня 2025 року ОСОБА_1 стало відомо, що спірна квартира знову зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 , який є боржником у виконавчому провадженні НОМЕР_1. В рамках вказаного виконавчого провадження 19 березня 2025 року приватним виконавцем Іванютою І.М. було накладено арешт на спірну квартиру в межах суми заборгованості, що становить 9 773 467 грн 49 коп.

Заявник не виключає, що приватним виконавцем вчиняються активні дії з підготовки та реалізації спірної квартири шляхом її продажу на електронному аукціоні.

Враховуючи наведені обставини, вважав, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист прав та інтересів позивачки за зустрічним позовом.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 30 травня 2025 року у задоволенні заяви представника позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвоката Гуцола Р.І. про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Гуцол Р.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення зустрічного позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що правовий аналіз наявної у справі інформації надає підстави вважати, що ОСОБА_1 в реєстрі нерухомого майна уже не значиться власником спірної квартири АДРЕСА_3 , в реєстрі нерухомого майна відновлено запис, що власником цієї спірної у справі квартири є ОСОБА_4 . Приватний виконавець Іванюта І.М. скористався тим, що ОСОБА_5 в реєстрі нерухомості значиться власником спірної у справі квартири АДРЕСА_3 та активно впроваджує процедуру звернення стягнення на цю квартиру для задоволення вимог третьої особи у цій справі. Зазначає, що не виключено, що приватним виконавцем вчиняються активні дії з підготовки та реалізації спірної у справі квартири АДРЕСА_3 із застосуванням правового механізму ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом її продажу на електронному аукціоні. ОСОБА_1 невідомо які саме виконавчі дії вчиняються, оскільки виконавець відмовив у наданні інформації.

Вважає, що існують обґрунтовані підстави вважати, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду в цій справі №939/65/20 про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 . Така реальна загроза полягає в тому, що спірна квартира до того як суд розгляне цю справу уже може бути реалізована на електронному аукціоні приватним виконавцем на користь третьої особи, яка буде вважатися добросовісним набувачем.

Вказує, що наслідки цього для ОСОБА_1 будуть невідворотними, адже у разі задоволення її зустрічних позовних вимог та визнання за нею права власності на цю квартиру за результатами вирішення судового спору у цій справі №939/65/20, вона не зможе виконати рішення суду шляхом реєстрації права власності на спірну квартиру за собою, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 сформувала правову позицію, що майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Це стосується і випадків реалізації майна на прилюдних торгах.

Крім того вказує, що на переконання ОСОБА_1 позов у справі №939/65/20 має бути забезпечено шляхом:

накладення арешту на спірну квартиру АДРЕСА_2 ;

забороною приватному виконавцеві виконавчого округу міста Київ Іванюті І.М. та іншим державним чи приватним виконавцям здійснювати будь-які дії з відчуження квартири АДРЕСА_2 на користь третіх осіб;

забороною суб`єктам державної реєстрації проводити реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_2 .

Разом з тим вказує, що суд взагалі не звернув увагу, що заявник просив забезпечити позов трьома окремими способами, два з яких жодним чином не пов`язані з можливістю блокування виконавчих дій.

Також зазначає, що ураховуючи предмет та підстави позову у справі №939/65/20, приймаючи до уваги, що обраний ОСОБА_1 спосіб забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірну квартиру, забороною виконавцям її відчужувати на користь третіх осіб, забороною суб`єктам реєстрації здійснювати реєстраційні дії щодо спірної квартири, спрямований на ефективний захист та поновлення її порушених прав, є співмірним із заявленими нею вимогами і може забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову про визнання за нею права власності на цю спірну квартиру, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстави для забезпечення позову.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відносно ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження НОМЕР_1, за якими він є боржником, а стягувачем є ОСОБА_3 , сума заборгованості становить 9 773 467 грн 49 коп. На даний час здійснюються виконавчі дії щодо виконання рішення суду, ухваленого на користь третьої особи ОСОБА_3 . При цьому судом першої інстанції враховано, що стягувача ОСОБА_3 не визначено відповідачем у справі, ОСОБА_3 бере участь у справі як третя особа.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що способи забезпечення позову повинні бути співмірними та не порушувати права інших осіб, а також узгоджуватися з предметом позову та вимогами чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пунктів 2, 3 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18, провадження №14-729цс19, зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Предметом зустрічного позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання за нею права особистої власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , зобов`язавши її сплатити відповідачу вартість 1/2 частини квартири в розмірі 676 461 грн 00 коп.

На обґрунтування заяви про забезпечення позову, представник ОСОБА_1 - адвокат Гуцол Р.І. посилався на те, що на початку травня 2025 року ОСОБА_1 стало відомо, що спірна квартира знову зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 , який є боржником у виконавчому провадженні НОМЕР_1. В рамках вказаного виконавчого провадження 19 березня 2025 року приватним виконавцем Іванютою І.М. було накладено арешт на спірну квартиру в межах суми заборгованості, що становить 9 773 467 грн 49 коп. Заявник не виключає, що приватним виконавцем вчиняються активні дії з підготовки та реалізації спірної квартири шляхом її продажу на електронному аукціоні. Враховуючи наведені обставини, вважав, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист прав та інтересів позивача за зустрічним позовом.

Пунктом 2 ч.1 ст.150 ЦПК України передбачено забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що до укладення шлюбу, а саме 24 червня 2016 року, між ОСОБА_2 (позичальник) та ОСОБА_3 (позикодавець) було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 позичив у позикодавця 7 464 000 грн 00 коп.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року, позов ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 7 464 000 грн 00 коп., 3% річних у розмірі 412 871 грн 67 коп., інфляційні витрати в розмірі 1 007 640 грн 14 коп.

На виконання вказаного рішення суду відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2, за якими ОСОБА_2 є боржником, а стягувачем є ОСОБА_3 ; сума заборгованості становить 9 773 467 грн 49 коп.

З вказаного вбачається, що на даний час здійснюються виконавчі дії щодо виконання рішення суду, ухваленого на користь третьої особи ОСОБА_3 , зокрема в межах вказаного виконавчого провадження накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення (п.7 ч.3 ст.2 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили (пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Обраний ОСОБА_1 вид забезпечення позову спрямований на запобігання здійсненню приватним виконавцем виконавчих дій щодо виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 червня 2024 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що існує реальна загроза тото, що спірна квартира АДРЕСА_2 до того як суд розгляне дану справу уже може бути реалізована на електронному аукціоні приватним виконавцем на користь третьої особи, яка буде вважатися добросовісним набувачем, не заслуговують на увагу.

Колегія суддів наголошує, що недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 524/7234/18 (провадження № 61-12652св20).

Крім того, колегія суддів враховує, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) Верховний Суд дійшов висновку, що поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 723/826/19 (провадження № 61-8810св20).

Верховний Суд неодноразово вказував що сам процес поділу майна подружжя може мати ознаки недобросовісності, оскільки поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу (див. постанови Верховного Суду: від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, провадження № 61-156св17; від 11 серпня 2021 року у справі № 723/826/19, провадження № 61-8810св20).

За таких обставин забезпечення зустрічного позову шляхом: накладення арешту на спірну квартиру АДРЕСА_2 ; заборони приватному виконавцеві виконавчого округу міста Київ Іванюті І.М. та іншим державним чи приватним виконавцям здійснювати будь-які дії з відчуження вказаної квартири; заборони суб`єктам державної реєстрації проводити реєстраційні дії щодо цієї квартири, порушує законні права та інтереси стягувача ОСОБА_3 , оскільки фактично призведе до зупинення виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 червня 2024 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року, що суперечить принципу обов`язковості виконання рішення суду та вказаним вище роз`ясненням постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди представника заявника з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, ґрунтуються на власному розумінні ним норм права та законності і обґрунтованості постановленої судом ухвали не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гуцола Руслана Івановича залишити без задоволення.

Ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 30 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: