ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року м.Суми

Справа №585/3236/24

Номер провадження 22-ц/816/935/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 листопада 2024 року, у складі судді Шульги В.О., ухвалене у м. Ромни, повний текст якого складено 18 дистопада 2024 року,

в с т а н о в и в :

23 липня 2024 року ОСОБА_1 , звернувся з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували, з грудня 2022 року проживали разом як чоловік та дружина, мають спільну дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку після народження він забрав разом із ОСОБА_2 з пологового будинку у м. Біла Церква разом до кв. АДРЕСА_1

26 січня 2024 року відповідачка, з невідомих йому причин, покинула його та дитину, перестала приймати участь у її вихованні та матеріальному утриманні, життям, здоров`ям, дочки не цікавиться, не бачиться з нею, тому дитина проживає з батьком та перебуває на його утриманні. Викладене свідчить, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, що відповідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Не погоджується з висновком суду про відсутність передбачених ст. 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , яка умисно, свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно новонародженої дочки.

Вважає помилковим висновок суду про відсутність доказів на підтвердження вимог позивача, оскільки разом із позовом надано письмові пояснення свідків, які відхилені без достатніх правових підстав. Маючи сумніви у таких письмових доказах, суд, з метою належного розгляду справи та винесення справедливого рішення, мав можливість викликати таких свідків та допитати.

Вказує, про не врахування судом Акту обстеження житлово-побутових умов позивача та дитини від 11 вересня 2024 року, яким встановлено факт проживання дитини з батьком у кв. АДРЕСА_1 разом, та відсутність матері дитини.

Зазначає, що висловлював у своїх письмових поясненнях свою незгоду із Висновком органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, але судом ці пояснення не взяті до уваги. Доводить, що за наявності заяви відповідачки про визнання позову, суд першої інстанції безпідставно не застосував визнання позову.

Висновок суд про те, що позбавлення матері батьківських прав відносно дочки, призведе до порушення прав та інтересів дитини, не містить належного обґрунтування.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Сторони повідомлені належним чином, проте в судове засідання не з`явилися. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без сторін, оскільки їх явка не є обов`язковою, а позиція є чіткою і зрозумілою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_3 і в свідоцтві про народження її батьками вказані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с. 5 ).

До позовної заяви також додано договір оренди квартири, що укладений ОСОБА_5 на строк до 01 лютого 2025 року, письмові показання свідків ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 (а.с. 6-9).

У рішенні Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 22 жовтня 2024 року «Про вирішення судового спору щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно її малолітньої дочки ОСОБА_3 », вказано: Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради розглянув пояснювальну записку служби у справах дітей Білоцерківської міської ради від 09 жовтня 2024 року № 2550/02-08 про вирішення судового спору щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно її малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та рекомендації комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради з цього питання (витяг із протоколу від 09 жовтня 2024 року № 19). Встановлено, що в провадженні Роменського міськрайонного суду Сумської області згідно з ухвалою від 30 липня 2024 року перебуває справа № 585/3236/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про позбавлення батьківських прав. Відповідно до положень статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Під час розгляду матеріалів справи встановлено, що позивач і відповідач не перебували в зареєстрованому шлюбі, вони фактично більше року з грудня 2022 року проживали однією сім`єю в місті Біла Церква. В цей період ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася дочка ОСОБА_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 17 січня 2024 року Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Як стверджує позивач у заяві до суду, відповідач через два тижні після народження дитини, зокрема ІНФОРМАЦІЯ_4 , покинула його з новонародженою дочкою і до сьогодні жодним чином не бере участі в житті немовляти, повністю самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов`язків. У позові зазначено, що відповідач після втечі з дому ніколи навіть не телефонувала позивачу й не бачилася з дочкою. Де вона мешкає, позивачу не відомо, тому йому доводиться самостійно вирішувати всі питання, що стосуються забезпечення життєдіяльності дитини на належному рівні. Водночас дільничий лікар-педіатр ОСОБА_8 стверджує, що систематично на медичний огляд з дитиною приходила її мати ОСОБА_2 . Позивач ОСОБА_1 повідомив, що матеріальну державну допомогу при народженні дитини оформлено за заявою відповідача, а отримує кошти, які перераховуються на картку матері дитини, він особисто. Наразі ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , разом із малолітньою дочкою проживає в орендованій однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . В помешканні створені задовільні житлово-побутові умови для проживання дитини та її розвитку (акт обстеження житлово-побутових умов, складений службою у- справах дітей Білоцерківської міської ради 11 вересня 2024 року). Під час обстеження умов проживання сім`ї в квартирі перебував позивач із дитиною. Він повідомив, що живе в помешканні удвох із дочкою, а з квітня 2024 року йому допомагає доглядати за дитиною знайома жінка ОСОБА_9 . Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , однак не проживає в цьому помешканні з народження, як зазначено в інформації служби у справах дітей Андріяшівської сільської ради Роменського району Сумської області (лист від 15 серпня 2024 року № 01-12/44), наданій на відповідний запит служби у справах дітей Білоцерківської міської ради. Стало відомо, що певний час вона проживала без реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 . Наразі, як зазначено в листі, місце проживання відповідача не відоме, тому не вдалося обстежити її житлово-побутові умови. Статтею 166 Сімейного кодексу України передбачено, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. В Постанові Верховного Суду України від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц зазначено, що суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання щодо доцільності підготовки та подання до суду висновку органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно її малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , двічі розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради Київської області в присутності позивача ОСОБА_10 : 25 вересня й 09 жовтня 2024 року. Комісія, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_10 із зазначеного питання й дослідивши документи у справі, дійшла згоди, що в діях ОСОБА_2 , яка засобами онлайн зв`язку була повідомлена про час і місце проведення засідання комісії, але не з`явилася на засідання й не пояснила причин своєї відсутності, відсутні конкретні факти ухилення нею від виконання батьківських обов`язків з виховання дитини, тому позбавлення її батьківських прав стосовно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наразі є недоцільним і таким, що не відповідає інтересам дитини, та рекомендувала службі у справах дітей Білоцерківської міської ради підготувати й подати до суду відповідний проект рішення виконавчого комітету - висновок органу опіки та піклування. Враховуючи вищезазначене, керуючись інтересами дитини та на підставі статей 19, 141, 150, 157, 164, 171 Сімейного кодексу України, статей 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», статті 40, частини другої статті 42, частини шостої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (зі змінами), орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради вирішив: 1.Правові підстави для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно її малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні. 2. Позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно її малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є недоцільним і таким, що не відповідає інтересам дитини. 3. Доручити службі у справах дітей Білоцерківської міської ради надати до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області цей висновок органу опіки і піклування.

Вказані факти правильно встановлено судом першої інстанції на підставі належним чином зібраних, досліджених та оцінених доказів, на які суд послався у рішенні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може застосовуватися судом у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків та конкретних обставин справи, однак позивач всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України не довів належними та допустимими доказами факт ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно дочки за обставин, що склалися. При цьому суд першої інстанції правильно взяв до уваги Висновок орган опіки та піклування про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, а також те, що таке позбавлення не забезпечуватиме інтереси малолітньої дитини та дійшов висновку про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вона, він ухиляються від своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У ст. 150 СК України перелічені обов`язки батьків щодо виховання дитини, зокрема, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України).

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до п. 18 цієї постанови Пленуму Верховного Суду України зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

При ухваленні судового рішення суд першої інстанції врахував вказані норми та за недоведеності фактів свідомого, систематичного, умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, відсутності доказів застосування інших заходів попередження та впливу, надавши критичну оцінку доводам сторони позивача про доцільність позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дочки, дійшов обґрунтованого висновку про передчасність застосування такої крайньої міри відповідальності та відсутність підстав для задоволення такого позову.

Судом обґрунтовано покладено в основу рішення заперечення органу опіку та піклування проти позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дочки сторін, викладені у рішенні Висновку виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 22 жовтня 2024 року. При цьому судом було враховано не лише резолютивну частину цього висновку, а і надано оцінку мотивувальній частині рішення де вказано, що орган опіки та піклування не здобув достатніх підстав для висновку про ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дочки.

За встановлених у справі обставин, саме лише не проживання із дитиною не може свідчити про ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків та не є достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про прийняття судом рішення без належної оцінки доказів у справі, оскільки надані письмові докази та висновки компетентних органів у справі оцінені судом у їх сукупності.

Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про визнання відповідачкою позову, як підстави для його задоволення, оскільки в силу положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У цій справі суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, а також що визнання такого позову відповідачкою суперечить інтересам малолітньої дитини сторін.

Крім того, у суду виникли обґрунтовані сумніви в поданні відповідачкою заяви про визнання позову, оскільки у матеріалах справи відсутні докази про її обізнаність про подачу позову про позбавлення її батьківських прав.

Апеляційний суд звертає увагу, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

За встановлених обставин, позивач не довів належними доказами винної поведінки ОСОБА_2 , яка б свідчила про свідоме нехтування виконанням нею своїх батьківських обов`язків щодо їх спільної дочки. Сам по собі факт проживання в іншому місці та відсутності ініціативи з її боку на спілкування з дочкою не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Колегія суддів зазначає, що права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Разом з тим, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367-369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 листопада 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Ю. О. Філонова

О. І. Собина