КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Окунєвим Ігорем Сергійовичем, на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року та на додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2025 року, та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс", подану від його імені та в його інтересах адвокатом Гончаровим Дмитром Олександровичем, на додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , про стягнення безпідставно набутих коштів, інфляційних втрат, процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ "УЛФ-Фінанс", згідно з яким просила стягнути з відповідача на її користь:

- грошові кошти у розмірі 207790,03 грн., як безпідставно отримані, які сплачені нею за рахунком № НОМЕР_1 від 23 січня 2023 року у якості загального лізингового платежу за Договором № 9223/03/21-Г від 03 березня 2021 року, укладеного між ТОВ «УЛФ-Фінанс» та ОСОБА_2 ;

- інфляційні втрати у розмірі 34782,26 грн., 3% річних у розмірі 12535,71 грн. та 100000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 03.03.2021 між ТОВ «УЛФ-Фінанс» та ФОП ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу № 9223/03/21-Г.

23 січня 2023 року, з метою врегулювання питання погашення заборгованості за договором лізингу, ОСОБА_1 , діючи за дорученням, як представник ФОП ОСОБА_2 та домовленістю з ТОВ «УЛФ-Фінанс» здійснила платіж на підставі виставленого рахунку на оплату в сумі 207790,03 грн.

Разом з тим, рішенням Господарського суду м. Києва від 24 червня 2024 року у справі №910/18864/23, що набрало законної сили 07 жовтня 2024 року, встановлено відсутність правових підстав для зарахування грошових коштів у сумі 207790,03 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором лізингу, так як вищевказані кошти сплачені не лізонгоодержувачем ФОП ОСОБА_2 , а сплачені позивачем.

Однак, незважаючи на викладені обставини та власну позицію про відсутність підстав для зарахування грошових коштів у розмірі 207790 грн. 03 коп. в рахунок погашення заборогованості за Договором лізингу, ТОВ "УЛФ-Фінанс" не повернуло позивачці безпідставно отримані кошти.

За вказаних обставин, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь вказану суму коштів разом із інфляційними втратами та 3% річних.

Також, позивачка вказувала, що їй було завдано істотної моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, спричинених порушенням грошових зобов`язань з боку ТОВ "УЛФ-фінанс", у розчаруванні, нервуванні, порушенні звичайного режиму життя та виникненні незручностей через необхідність вживати заходів щодо повернення грошових коштів.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12.03.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "УЛФ-фінанс" на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 207790,03 грн., інфляційні втрати у розмірі 34782,26 грн., три відсотки річних у розмірі 12382 грн., витрати зі сплати судового збору у розмірі 2549,54 грн., а всього 257503,83 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 70-72).

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 10.04.2025 заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12.03.2025 залишено без задоволення (а.с. 186-187).

17.03.2025 представник позивачки звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60000 грн. 00 коп.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.04.2025 заяву представника позивача задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "УЛФ-фінанс" на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн. 00 коп. У задоволенні решти вимог відмовлено (а.с. 203, 204).

В апеляційній скарзі позивачка, позивачка, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить:

- заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог;

- додаткове рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення та компенсацію судових витрат та ухвалити у скасованій частині нове судове рішення, яким додаткового стягнути з відповідача на користь позивачки 40000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В обгрунтування апеляційної скарги на заочне рішення позивачка вказує, що суд першої інстанції, не маючи спеціальних знань, з незрозумілих мотивів та без належного обгрунтування дійшов висновку, що посилання позивачки на погіршення стану здоров`я та перебування на стаціонарному лікуванні з приводу захворювання щитоподібної залози не доводить спричинення хвороби діями відповідача з причини неповернення грошових коштів.

При цьому, судом першої інстанції не враховано, що протиправні дії відповідача не могли не відтворитися негативним чином на здоров'ї позивачки, призвівши до різних проблем, у тому числі із нервовою системою, про що позивачка надала письмові докази та показання під присягою у судовому засіданні.

Крім того, незаконне тривале (більше двох років) позбавлення відповідачем позивачки її майна (грошових коштів) у дуже істотному для неї розмірі, призвело до неможливості своєчасно розрахуватися із третіми особами, у яких вона позичала кошти, у умовах воєнного стану.

В обгрунтування апеляційної скарги на додаткове рішення зазначає, що відмова у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди обумовлює незаконність додаткового рішення, яким частково задоволено вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 205-210).

В апеляційній скарзі на додаткове рішення відповідач, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3028 грн.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що задоволення судом першої інстанції вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн. не відповідає складності справи, яка була розглянута в спрощеному порядку на першому судовому засіданні (а.с. 230, 231).

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заочне рішення суду оскаржено лише позивачкою і лише в частині незадоволених позовних вимог. В іншій частині заочне рішення суду сторонами не оскаржено.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення та додаткового рішення в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 03.03.2021 між ТОВ "УЛФ-фінанс" та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу № 9223/03/21-Г.

Згідно з квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № ПН3336628 від 23.01.2023 ОСОБА_1 здійснила платіж у сумі 207790,03 грн. на рахунок ТОВ "УЛФ-фінанс" із призначенням платежу - за послуги лізингу загальний лізинговий платіж за Договором № 9223/03/21-Г від 03.03.2021.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 24.06.2024 у справі № 910/18864/23, що набрало законної сили 07.10.2024, встановлено відсутність правових підстав для зарахування грошових коштів у розмірі 207790,03 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором лізингу, так як вказані кошти сплачені не лізингоодержувачем ФОП ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 .

Також, у рішенні встановлено, що ОСОБА_1 зверталася із електронним листом 31.01.2023 до ТОВ "УЛФ-Фінанс" з вимогою про повернення помилково перерахованих коштів.

Разом з тим, відомості про повернення ТОВ "УЛФ-фінанс" сплачених ОСОБА_1 коштів у матеріалах справи відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, встановивши, що грошові кошти у розмірі 207790,00 грн. були отримані ТОВ "УЛФ-фінанс" без будь-яких правових підстав, а тому мають бути поверненні позивачці разом із сумою інфляційних втрат та трьох відсотків річних, дійшов висновку, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів понесених нею втрат немайнового характеру.

При цьому, зазначив, що посилання позивачки на погіршення стану здоров`я та перебування на стаціонарному лікуванні з приводу захворювання щитоподібної залози не доводить спричинення хвороби діями відповідача з причини неповернення грошових коштів. Посилання позивачки на боргові розписки від 05.12.2024 та від 16.12.2024 суд першої інстанції також не прийняв до уваги, оскільки правовідносини виникли між сторонами 23.01.2023 і не відомо, на які потреби через два роки позивачка позичала кошти.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції щодо недоведеності позивачкою завдання їй моральної шкоди діями відповідача, з огляду на наступне.

Так, частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив судам, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Спричинення моральної шкоди є оціночним поняттям, критерії якого побудовані на загально прийнятих уявленнях про негативні події, їх ступінь та наслідки, вплив на дисбаланс у звичний спосіб життя, порушення душевної рівноваги, необхідність докладання зусиль для захисту своїх прав, їх відновлення та супутні цьому переживання, а також з урахуванням вини заподіювача шкоди. Застосування вищеописаних критеріїв по відношенню до обставин справи дає змогу дійти необхідних висновків про те, чи могла б людина за певних обставин зазнати переживань в такій мірі, що б на порушника відповідно до закону був би покладений обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

Сутність компенсації моральної шкоди як способу захисту цивільних прав полягає у покладенні на правопорушника юридичного обов`язку компенсувати потерпілому втрати немайнового характеру внаслідок душевних і фізичних страждань, спричинених порушенням його блага і прав, а головна мета такої компенсації - надання можливості потерпілій особі за її допомогою відновити втрачену душевну рівновагу, певною мірою пом`якшити заподіяні переживання.

Як вже зазначалося вище, рішенням Господарського суду м. Києва від 24.06.2024 у справі № 910/18864/23, що набрало законної сили 07.10.2024, встановлено відсутність правових підстав для зарахування грошових коштів у розмірі 207790,03 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором лізингу, так як вказані кошти сплачені не лізингоодержувачем ФОП ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 .

При розгляді даної справи судом встановлено, що станом на день ухвалення оскаржуваного судового рішення вказані безпідставно набуті кошти позивачці повернуто не було.

Також, у рішенні встановлено, що ОСОБА_1 зверталася із електронним листом 31.01.2023 до ТОВ "УЛФ-Фінанс" з вимогою про повернення помилково перерахованих коштів.

Разом з тим, відомості про повернення ТОВ "УЛФ-фінанс" сплачених ОСОБА_1 коштів у матеріалах справи відсутні.

Тобто, в період тривалого часу позивачка не мала можливості користуватись належними їй грошовими коштами, що є порушенням права власності в розумінні ст. 316, 317 ЦК України.

У свою чергу, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону з власної волі, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України до компетенції власника належать: право володіння; право користування; право розпорядження своєю власністю на власний розсуд.

Згідно з ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Отже, оскільки право власності позивачки на грошові кошти було порушене відповідачем, вона, як власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди, що передбачено ч. 3 ст.386 ЦК України.

У свою чергу, враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивачки, глибину душевних страждань, яких зазнала позивачка через тривале неповернення безпідставно набутих грошових коштів, а також з урахуванням вимог розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 10000 грн. 00 коп.

При цьому, на переконання колегії суддів, визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивачки.

При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, ухвалене судом першої інстанції заочне рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо апеляційних скарг сторін на додаткове рішення слід зазначити наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачкою на підтвердження понесених нею у суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 60000 грн. 00 коп. було надано наступні докази: договір про надання правової допомоги від 10.01.2025; додаткову угоду від 10.01.2025, у п. 2 якої сторони визначили вартість правової допомоги, що надається клієнту в суді першої інстанції, у розмірі 60000 грн. 00 коп.; акт виконаних робіт № 1 від 14.03.2025, в якому зазначений перелік послуг, наданих адвокатом Окунєвим І.С. ОСОБА_1 з визначеним розміром гонорару 60000 грн. 00 коп.

У свою чергу, представником відповідача у судовому засіданні було заявлено клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, яке він мотивував тим, що витрати є завищеними та не відповідають складності справи.

Так, згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 28.12.2020 року по справі № 640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу адвокатом часу.

Разом з тим, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу слід враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19 (постанова від 03.10.2019 року), в яких, серед іншого наголошено, що:

- зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт;

- суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Таким чином, дослідивши надані позивачкою докази понесення нею витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на складність справи, кількість судових засідань, необхідність вчинених представником дій, а також враховуючи вимоги розумності і справедливості та подання відповідачем клопотання про зменшення розміру судових витрат, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про неспівмірність заявлених позивачкою витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт, та правомірно стягнув з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. 00 коп.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянтів щодо незаконності оскаржуваного додаткового рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом додаткового рішення.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а додаткового рішення суду без змін.

Крім того, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивачки, то відповідно до положень ст. ст. 141, 382 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 532 грн. 66 коп., пропорційно до задоволених вимог.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 376 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Окунєвим Ігорем Сергійовичем, на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року - задовольнити частково.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, - скасувати.

Ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

У задоволенні іншої частини заявлених позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Окунєвим Ігорем Сергійовичем, та Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс", подану від його імені та в його інтересах адвокатом Гончаровим Дмитром Олександровичем, на додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2025 року - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , про стягнення безпідставно набутих коштів, інфляційних втрат, процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та відшкодування моральної шкоди - залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс" на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 532 (п`ятсот тридцять дві) грн. 66 коп.

Відомості про учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "УЛФ-Фінанс", , місцезнаходження: м. Київ, пр-т Оболонський 35-А, оф. 300.

Третя особа: ФОП ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова