Провадження № 2/537/1443/2025
Справа № 537/3837/25
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.07.2025 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області у складі:

головуючого судді Мартишева Т. О.

за участю секретаря Антохіної Ю.С.

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

До Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, у якій позивач вказує, що 07 червня 2019 року сторонами було укладено шлюб, про що Кременчуцьким відділом ДРАЦС головного територіального управління юстиції у Полтавській області зроблено актовий запис № 439. В період перебування в зареєстрованому шлюбі, позивачкою за особисті кошти (власні заощадження), було придбано та зареєстровано на своє ім`я майно транспортний засіб марки Lexus ES 350, чорного кольору, 2011 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 . Згідно написаної відповідачем власноруч розписки від 09 лютого 2023 року вбачається, що останній повністю підтвердив, що транспортний засіб був придбаний позивачкою за її особисті (власні) кошти та є її власністю, і жодних претензій до неї не має. У теперішній час у зв`язку із погіршенням особистих стосунків позивач та відповідач проживають окремо один від одного, спільний побут не ведуть, будь-які людські контакти між собою не підтримують. Раніше досягнуті домовленості між сторонами відносно того, що транспортний засіб є особистою власністю позивачки так як придбаний за її особисті (власні) кошти, відповідач усіляко заперечує, вважаючи його об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що у разі придбання майна хоча і у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за кошти якого воно придбане, тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, позивач просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на транспортний засіб марки Lexus ES 350, чорного кольору, 2011 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 , та стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою судді Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, у справі призначено підготовче засідання.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 липня 2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті, визнано явку сторін у судове засідання обов`язковою.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини, пояснила, що транспортний засіб Lexus ES 350, д.н.з НОМЕР_2 , дійсно було нею придбано за її особисті кошти, а саме заощадження, а також за кошти її батьків. Заощадження вона мала у вигляді готівки, доказів на підтвердження того, що це були її власні кошти, у теперішній час не має. З відповідачем вони зараз спільно не проживають, шлюб не розірвано. Між ними виникає багато суперечок з приводу автомобіля. Відповідач визнавав на час придбання транспортного засобу та визнає зараз, що автомобіль придбаний за її власні кошти, але не хоче йти до нотаріуса для оформлення документів у позасудовому порядку, радив їй звернутися до суду. Оскільки відповідач є діючим адвокатом, є обзінаним у правових питаннях, то вона побоюється, що у разі розлучення та поділу майна залишиться ні з чим, тому звернулася до суду з цим позовом. Просила задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що визнає позовні вимоги ОСОБА_1 , про що ним надана до матеріалів справи письмова заява. Між ним і позивачкою дійсно виникають суперечки з приводу зазначеного транспортного засобу, зачіпаються інтереси дитини. Він визнає факт придбання транспортного засобу за особисті кошти позивачки. Останньою до нього у примусовому порядку висувалися вимоги піти до нотаріуса для вирішення питання у позасудовому порядку, чого він робити не буде, що є його принциповою позицією.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

У відповідності до ст.ст. 77-80 ЦПК України, в їх системному зв`язку, докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми та на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що 07 червня 2019 року Кременчуцьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , актовий запис № 439, що підтверджується відповідною копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 .

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 виданого ТСЦ 5342, позивач ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки Lexus ES 350, чорного кольору, 2011 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 , дата реєстрації 08 лютого 2023 року, що також підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру МВС України стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 09 червня 2025 року.

Згідно звіту про оцінку транспортного засобу ФОП ОСОБА_4 оціночна вартість транспортного засобу марки Lexus ES 350, чорного кольору, 2011 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , станом на 21 травня 2025 року для цілей оподаткування складає без ПДВ 200 000 грн.

Позивач зазначає, що зазначений транспортний засіб у період перебування в зареєстрованому шлюбі нею придбано та зареєстровано на своє ім`я за особисті кошти, а саме власні заощадження, також, як у судовому засіданні пояснила позивач, їй надали матеріальну допомогу батьки.

Будь яких доказів на підтвердження зазначених обставин позивачем до суду не надано.

Під час розгляду даної цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заявлення клопотань.

Від учасників справи, зокрема позивача, до суду не надходило клопотань щодо витребування додакових доказів, які не можуть бути подані ним самостійно, забезпечення доказів, виклик свідків, тощо.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

За положеннями ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Разом і з цим, відповідно до ст. 57 СК, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

При цьому, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Втім, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Відтак, тягар доказування належності майна до особистої приватної власності одного із подружжя у справах такої категорії покладено на того із подружжя, хто заявляє такі вимоги. Подібні за своїм змістом правові висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).

Таким чином, стверджуючи про те, що спірний транспортний засіб є його особистою приватною власністю, такий учасник справи мав б надати на підтвердження вказаної обставини суду відповідні докази, які відповідають критеріям достатності, достовірності, належності та допустимості.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17,від 23.10.2019у справіN917/1307/18,від 18.11.2019у справіN902/761/18,від 04.12.2019у справіN917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

Як пояснила позивач у судовому засіданні, на момент придбання транспортного засобу вони з відповідачем перебували у шлюбі та проживали спільно.

В даному випадку на підтвердження доводів позову позивачем ОСОБА_1 до матеріалів справи надано оригінал та копію розписки відповідача ОСОБА_2 від 09 лютого 2023 року, згідно якої останній підтверджує, що вищевказаний транспортний засіб був придбаний позивачкою за її особисті (власні) кошти та є її власністю, жодних претензій не має.

Також, як пояснив у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 , він визнавав на час придбання транспортного засобу та не оспорює у теперішній час право особистої власності позивачки на автомобіль, до матеріалів справи ним надано заяву про визнання позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Разом із цим, суд ураховує висновки Верховного Суду у постановах від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, згідно яких суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

За таких обставин, визнання позову відповідачем ОСОБА_1 , за умови ненадання позивачем будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог, на переконання суду не може слугувати достатньою підставою до задоволення позову про визнання транспортного засобу особистою власністю позивача.

Окрім того, завданням цивільного судочинства, яким повинні керуватися суд і усі учасниками процесу і яке превалює над будь-якими іншими міркуванням в судовому процесі є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частини перша, друга статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений (частина 2 статті 69 Сімейного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

В силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

За змістом частин другої, третьої статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач ОСОБА_1 зазначає, що у теперішній час раніше досягнуті домовленості між сторонами відносно того, що транспортний засіб є особистою власністю позивачки так як придбаний за її особисті (власні) кошти, заперечуються відповідачем ОСОБА_2 , який вважає автомобіль об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, однак такі доводи позову не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи та спростовуються встановленими судом фактичними даними.

Власником транспортного засобу Lexus ES 350, чорного кольору, 2011 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , д.н.з НОМЕР_2 , згідно із свідоцтвом про його реєстрацію є позивач ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, заяви відповідача ОСОБА_2 про визнання позову на адресу суду, а так само пояснень позивача та відповідача у судовому засіданні, факт придбання позивачкою транспортного засобу за власні кошти визнавався відповідачем як на час його придбання, так і на час розгляду справи судом.

За таких обставин твердження позивача про наявність між сторонами спору з приводу зазначеного транспортного засобу, порушення, невизнання або оспорювання її права відповідачем, є необґрунтованими.

Установивши, що жодні факти даної справи не свідчать про існування реального спору у позивачки із її чоловіком щодо зазначеного у позовній заяві майна, а також відсутнє переконливе обґрунтування неможливості вирішення цього питання у позасудовому порядку, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав до задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Таким чином у задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі.

При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

В силу ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із висновком суду про відмову у задоволенні позовних вимог витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 258- 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) до ОСОБА_2 (місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Скорочене судове рішення (вступна та резолютивна частини) проголошене в судовому засіданні 22 липня 2025 року. Повний текст рішення складений 25 липня 2025 року.

Суддя : Т.О. Мартишева