Справа № 466/1148/24 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/811/141/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
Провадження № 22-ц/811/138/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Чижа Л.М.

за участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2024 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просив визнати грошові кошти у розмірі 140 000,00 грн спільним сумісним майном подружжя, виділити йому у власність частину грошових коштів, що є спільною сумісною власністю у розмірі 70 000,00 грн, стягнувши їх з відповідачки.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він із ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 20.01.2024. За час перебування сторін у шлюбі ними заощаджено грошові кошти в розмірі 140 000,00 грн, які були внесені на вкладні рахунки в АТ КБ «Приватбанк» по 70 000,00 грн. Вкладні рахунки оформлені на ім`я ОСОБА_1 .

Під час розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем існувала усна домовленість про добровільний поділ майна подружжя, проте після розірвання шлюбу відповідачка повідомила, що банківські вклади залишить у своєму користуванні.

З огляду на вказане просив задовольнити його позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12.12.2024 у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23.12.2024 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19 000,00 грн витрат на професійну правову допомогу.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що ОСОБА_1 не було належним чином доведено, а судом в повній мірі досліджено, що саме кошти у розмірі 2250,00 дол. США від продажу квартири, які вона отримала до одруження з позивачем і які тримала вдома аж до 2017 року, були дійсно її особистою власністю. Судом не було встановлено належними доказами, що саме кошти від продажу квартири у 2004 році відповідач поклала після одруження з позивачем у 2014 році на депозитний рахунок відповідно до договору банківського вкладу від 18.05.2017. Не з`ясовано чому відповідачка після закінчення договору банківського вкладу 27.09.2010 не поклала дані валютні кошти на особистий рахунок для подальшого переведення на депозитний вклад, що могло б свідчити про те, що дані кошти, дійсно, є її особистою власністю, а не спільним майном подружжя. Не взято до уваги, що банк, в якому обслуговувалась відповідачка, а саме АТ КБ «Приватбанк» був надійним банком, згодом націоналізованим, ніколи не був банкрутом.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Додаткове рішення суду оскаржив ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість додаткового рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що 17.12.2024 представником відповідача було подано заяву про ухвалення додаткового рішення, згідно якого просив ухвалити додаткове рішення у справі №466/1148/24 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 19 000,00 грн. 19.12.2024 представником позивача було подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Клопотання було обґрунтоване тим, що ОСОБА_2 , будучи учасником бойових дій, будучи важкохворим, перебуваючи у скрутному матеріальному становищі та, водночас, здійснюючи догляд за немічною матір`ю, не має змоги оплатити правничу допомогу у розмірі 19 000,00 грн, оскільки станом на даний момент не має роботи, є тяжко-хворим, й потребує тривалого і дороговартісного лікування, що підтверджується наступними доказами: консультаційним висновком неврологічного відділення Львівської обласної клінічної лікарні, консультативними висновками невролога та невропатолога. Відтак, відповідно до долученої медичної документації, ОСОБА_2 страждає на есенціальний тремор голови, рук, голосу з вираженим порушенням виконання рухів, синдром неспокійних ніг. У зв`язку з чим, відповідно до призначень лікаря, здійснює медикаментозне лікування на постійній основі. Вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг на виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Просить скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23.12.2024 та ухвалити нове додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 відшкодування на оплату правничої допомоги адвоката у розмірі 2000,00 грн.

Від ОСОБА_1 надійшов письмовий відзив на апеляційні скарги.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 заперечила проти задоволення апеляційних скарг. ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, від його представника Куспися Є.А. надійшло письмове клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, тому його неявка відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду та додаткове рішення таким вимогам відповідають.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.2014.

Шлюб між сторонами розірвано 20.01.2024, що вбачається із копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Львові ЗМУ МЮ.

08.06.2023 ОСОБА_1 заявою про приєднання SAMDNWFD200 приєдналася до Договору банківського вкладу АТ КБ «Приватбанк». Сума вкладу становить 70 000,00 грн, строк дії вкладу 10 місяців, до 08.04.2024.

30.11.2023 ОСОБА_1 заявою про приєднання SAMDNWFD200 приєдналася до Договору банківського вкладу АТ КБ «Приватбанк». Сума вкладу становить 70 000,00 грн, строк дії вкладу 5 місяців, до 30.04.2024.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 покликався на те, що вказані Договори банківських вкладів укладені ОСОБА_1 під час перебування з ним у зареєстрованому шлюбі, а тому кошти в розмірі 140 000,00 грн є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу між ними рівними частками.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

З огляду на зміст статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 537/541/23 викладено висновок про те, що «конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

У постанові Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 509/2428/19 викладено висновок про те, що «застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття)».

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй. йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації І земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм І безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_1 покликалася на те, що грошові кошті у розмірі 140 000,00 грн, розміщені на банківських вкладах, є її особистою приватною власністю.

Вказані доводи відповідачки суд першої інстанції вважав обґрунтованими, з чим погоджується колегія суддів з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 31.03.2001 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 був їхніх син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадква маса складалася із депозитного вкладу в розмірі 65 000,00 грн з відповідними відсотками в розмірі 12 489,69 грн.

Враховуючи, що на день смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_4 був неповнолітнім, право на володіння його успадкованим майном належало ОСОБА_5 , як законному представнику.

24.06.2010 у АТ «КБ «Приватбанк» приблизно 17 800,00 грн ОСОБА_1 перевела у валюту, і згідно з курсом станом на вказану дату, отримала 2250,00 дол. США. Цього ж дня, у АТ «КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу у валюті № SAMDN3430, строком на 3 місяці.

06.09.2010 ОСОБА_1 відкрила депозитний вклад в національній валюті у АТ КБ «Приватбанк» на частину коштів від успадкованих її сином ОСОБА_6 у розмірі 40 000,00 грн за Договором депозитного вкладу № SAMDN3430, строком на 6 місяців.

Після закінчення строків по двох депозитних вкладах ОСОБА_1 отримала кошти в розмірі 2250,00 доларів США та 40 002,19 грн.

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 26.02.2004, посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу, зареєстрованого за №530, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та ОСОБА_10 продано ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 квартиру АДРЕСА_1 . Продаж вказаної квартири здійснено за кошти в сумі 167 900,00 гри.

18.05.2017 ОСОБА_1 , попередньо обмінявши суму 2250,00 доларів США в національну валюту у гривнях за встановленим курсом на вказану дату, отримала кошти в розмірі 59 300,00 грн та цього ж дня уклала договір № SAMDNWFD4201 депозитного вкладу «Стандарт строковий на 12 місяців» у національній валюті в АТ КБ «Приватбанк» на суму 50 000,00 грн.

08.06.2017 із суми попереднього вкладу в розмірі 40 000,00 грн., які належали ОСОБА_4 , ОСОБА_1 відкрила депозит в національній валюті за договором № SAMDNWFD1901 вклад «Стандарт строковий на 12 місяців» на суму 35 000,00 грн.

Відповідно до виписки по надходженням по картці за рахунком НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк» від 14.02.2024 за період з 14.02.2016 до 14.02.2024 ОСОБА_4 на банківську карту ОСОБА_1 перераховано 38 997,00 грн.

28.08.2019 ОСОБА_1 підписано заяву про приєднання № SAMDNWFD5000 на депозитний вклад «Стандарт строковий на 5 місяців» на суму 70 000,00 грн.

Також на суму 70 000,00 грн ОСОБА_1 підписані заяви про приєднання від 29.01.2019 № SAMDNWFD5501 до 02.08.2021, від 02.08.2024 SAMDNWFD9801 до 03.08.2022, від 03.08.2022 № SAMDNWFD1900 до 04.06.2023, від 08.06.2023 № SAMDNWFD0200 до 08.04.2024.

09.06.2018 ОСОБА_1 підписано заяву про приєднання № SAMDNWFD2401 на суму 53 500,00 грн до 13.06.2019.

13.06.2019 ОСОБА_1 підписано заяву про приєднання № SAMDNWFD4200 на суму 53 500,00 грн до 14.11.2019.

14.11.2019 ОСОБА_1 підписано заяву про приєднання № SAMDNWFD2401 на суму 70 000,00 грн до 22.02.2022.

Окрім того, ОСОБА_1 підписано заяви про приєднання на суму 70 000,00 грн від 22.02.2022 № SAMDNWFD6501 до 24.11.2022, від 24.11.2022 № SAMDNWFD6601 до 29.05.2023, від 29.05.2023 №SAMDNWFD0701 до 30.11.2023, від 30.11.2023 № SAMDNWFD6100 до 30.04.2024.

Наведене підтверджується довідкою від 21.02.2024 № NJ409PCKOH6CRBPF, виданою АТ КБ «Приватбанк».

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що кошти в розмірі 140 000,00 грн, які було внесено на депозитні рахунки ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 , належали відповідачці до укладення шлюбу з позивачем, тому є її особистою приватною власністю.

На спростування вказаного позивачем не надано суду жодних доказів, як і не доведено, що внесені на депозитні рахунки кошти були спільними заощадженнями сторін.

З огляду на вказане колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Колегія суддів також погоджується із додатковими рішенням суду та не вбачає підстав для його зміни чи скасування з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути із ОСОБА_2 на її користь судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19 000,00 грн.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас, згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).ї

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив з того, що стороною відповідачки надано суду докази щодо обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт та їх вартості у розмірі 19000,00 грн, а саме: Договір №12022412 про надання правової допомоги/юридичних послуг від 12.02.2024, Договір № 01102417 про надання правової допомоги/юридичних послуг від 01.10.2024, Акт приймання-передачі наданих послуг №120022412 до Договору про надання юридичних послуг/правововї допомоги № 12022412 від 22.05.2024, Акт приймання-передачі наданих послуг №01102417 до Договору про надання юридичних послуг/правової допомоги №01102417 від 12.12.2024.

Позивачем не спростовано реальність понесених відповідачкою судових витрат на професійну правничу допомогу, які було стягнуто судом першої інстанції за результатами розгляду цієї справи.

Колегія суддів не вбачає підстав для визначення іншого розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг правильних висновків районного суду не спростовують.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2024 року залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 11.07.2025

Головуючий

Судді