Провадження № 2/202/945/2025
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., представника відповідача Шилова С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року Акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулося до суду з позовом, в якому зазначає, що 04.03.2021 між банком і ОСОБА_1 був укладений договір кредиту та страхування № Е.07.00404.007685858, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 63 490 грн зі сплатою 0,01 % річних на умовах повернення кредиту та сплати інших платежів, у тому числі процентів, у терміни, передбачені кредитним договором та графіком щомісячних платежів.

Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти, що підтверджується меморіальним ордером.

У порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав.

Заборгованість відповідача станом на 10.07.2024 складає 122 813,95 грн, з яких: 62294,74 грн заборгованість за кредитом; 14,2 грн заборгованість за процентами, 60505,01 грн. прострочена плата за обслуговування кредиту.

Банк направив відповідачу письмову вимогу (повідомлення) про необхідність погашення заборгованості, але заборгованість відповідачем не була погашена.

За цих підстав позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у загальному розмірі 122 813,95 грн, а також сплачений судовий збір у сумі 3028 грн.

15 жовтня 2024 року у даній справі було відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 08 липня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

В своєму позові банк просив проводити судовий розгляд справи без участі його представника.

Представник відповідача Шилов С.О. в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов АТ «Ідея Банк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Судом установлено, що 04 березня 2021 року між АТ «Ідея Банк» в особі уповноваженого працівника, з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» (страховий агент) в особі уповноваженого представника, з другої сторони, та ОСОБА_1 , з третьої сторони, був укладений договір кредиту та страхування № Е.07.00404.007685858.

Згідно умов вищевказаного договору банк зобов`язався надати позичальнику ОСОБА_1 кредит у сумі 63490 грн строком на 30 місяців з фіксованою річною процентною ставкою, яка становить 0,01 %.

Відповідно до пункту 1.6 Договору дата повернення кредиту 04.09.2023. Повернення заборгованості за договором здійснюється через рахунок, відкритий у банку, відповідно до порядку повернення кредиту, викладеного в паспорті споживчого кредиту згідно додатку №1 до даного договору.

Пунктом 1.7 Договору передбачено, що банк надає кредит позичальнику для власних потреб шляхом переказу коштів у розмірі 58247,71 грн. на рахунок позичальника НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Ідея Банк», а позичальник доручає банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту в розмірі 5242,49 грн. згідно з умовами Договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно до п. 2 цього Договору. Спосіб оплати - переказ коштів на рахунок ТДВ «АРКС ЛАЙФ» в АТ «Ідея Банк» НОМЕР_2 через транзитний рахунок, відкритий в АТ «Ідея Банк».

Згідно з пунктом 2 Договору нанесенням власноручного підпису під цим договором страхувальник (застрахована особа) акцептує оферту ТДВ «АРКС ЛАЙФ», від імені якого діє страховий агент, та укладає договір добровільного страхування життя № Е.07.00404.007685858 для клієнтів АТ «Ідея Банк», який є договором приєднання.

Крім того, нанесенням власноручного підпису під цим договором позичальник, зокрема, погодився з тим, що Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, Тарифи та Паспорт споживчого кредиту є невід`ємними складовими договору кредиту та страхування № Е.07.00404.007685858 та зобов`язався виконувати їх умови (п.п. 3.2 договору).

Згідно з пунктом 5 паспорта споживчого кредиту до договору сума щомісячного платежу позичальника становить 4269 грн та складається з платежу на погашення суми кредиту, платежу за користування кредитом та плати за обслуговування кредитом.

Загальна сума процентів за користування кредитом за весь термін кредитування становить 9,76 грн.

Загальний розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості за весь термін кредитування встановлено 64567,35 грн.

На підтвердження отримання відповідачем кредиту в розмірі 63490 грн банк надав копію меморіального ордеру № 2031939 від 04.03.2021, а також виписку по рахунку.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № Е.07.00404.007685858 від 04.03.2021 станом на 10.07.2024 заборгованість складає 122 813,95 грн, а саме: 62 294,74 грн заборгованість за кредитом; 14,2 грн заборгованість за процентами, 60 505,01 грн заборгованість за комісією.

При вирішенні спору про стягнення вказаних сум із відповідача суд виходить із того, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 626, 628 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України також передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, та у встановлений строк.

Суд вважає доведеним, що відповідач, отримавши кредит у розмірі 63490 грн, свої зобов`язання за кредитним договором у частині повернення кредиту та сплати процентів належним чином не виконав.

Згідно з матеріалами справи відповідачем було сплачено: 30.04.2021 - 4269 грн., з яких 2279,86 грн направлено на погашення плати за обслуговування, 0,89 грн на погашення процентів, 1195,26 грн на погашення основного боргу, 792,99 грн на погашення плати за обслуговування; 23.06.2021 990 грн, з яких 0,51 грн направлено на погашення процентів, 702,18 грн на погашення плати за обслуговування, 287,31 грн на погашення плати за обслуговування.

В своєму позові банк просить стягнути з відповідача 62 294,74 грн заборгованість за кредитом; 14,2 грн заборгованість за процентами, 60 505,01 грн заборгованість за комісією.

Разом із тим, банк не надав обґрунтованого розрахунку нарахованих процентів за кредитним договором.

Суд звертає увагу, що згідно з графіком платежів, який був погоджений сторонами, загальна сума процентів за кредитом, яка підлягала сплаті за період кредитування, тобто з 04.03.2021 до 04.09.2023, складала 9,76 грн., з яких відповідачем було сплачено 1,40 грн (0,89 + 0,51). Отже, фактична заборгованість відповідача за процентами за користування кредитом згідно з умовами договору становить 8,36 грн. (9,76 1,40).

Щодо нарахованої відповідачу суми плати за обслуговування кредиту, то суд ураховує, що за загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Водночас у кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20), зазначивши, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Суд бере до уваги, що згідно з пунктом 1.5 Договору кредиту та страхування № Е.07.00404.007685858, укладеного 04.03.2021 між сторонами, під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим Договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБОФО), за надання яких встановлена плата відповідно до п. 5 Додатку № 1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості».

При цьому цим же пунктом визначено, що комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в банку, інші комісії за відкриття і ведення рахунку сплачуються згідно діючих тарифів банку.

У Додатку № 1 до Договору кредиту «Паспорт споживчого кредиту» зазначено плату за обслуговування кредитної заборгованості, а саме 3,39 % середньомісячно від початкової суми кредиту згідно графіку в п. 5, починаючи з 0% у перший місяць із зменшенням щомісячно на 4,840% до 1,9399%.

Відповідно до пункту 6 Договору кредиту та страхування № Е.07.00404.007685858, укладеного 04.03.2021 між сторонами, передбачено, що всі відносини між позичальником і банком, що неврегульовані договором, регулюються ДКБОФО, який визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом додатково до тих, що вказані в договорі, і є невід`ємною частиною договору.

До позовної заяви банком було долучено копію публічної пропозиції АТ «Ідея Банк» про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБОФО).

Згідно з підпунктом 9.8.2 пункту 9.8 розділу 9 ДКБОФО за користування кредитом позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з графіком та договором кредиту, що включає в себе надання інформації за рахунками позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів в Україні, в Контакт-центрі банку, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за договором кредиту, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку, тощо.

В свою чергу, підпунктом 9.15.4 пункту 9.12 ДКБОФО визначено, що позичальник має право не частіше одного разу на місяць отримати у Банку надання безоплатної інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої Банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися позичальнику за законом.

Аналогічні положення містяться в п.п. 10.4.2 п. 10.4 розділу 10 ДКБОФО.

Отже, в даному випадку пунктом 1.5 Договору кредиту, укладеного між сторонами, встановлено плату за надання позичальнику послуг з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, а саме інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем.

Між тим, оплатний характер надання на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць інформації по рахунку позичальника щодо суми платежу за договором кредиту, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом, інформації про стан рахунку та іншої інформації, отримання якої передбачено законом, суперечить вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Надання інших послуг, непов`язаних із інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану в п. 1.5 договору плату умовами договору та ДКБОФО не передбачено.

Слід відзначити, що позивачем взагалі не надано доказів фактичного надання позивачу як споживачу послуг, за які у п. 1.5 договору було встановлено щомісячну плату.

Отже, оскільки позивачу як позичальнику встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, положення пункту 1.5 Договору кредиту та страхування № Е.07.00404.007685858 від 04.03.2021 року, укладеного між Акціонерним товариством «Ідея Банк» і ОСОБА_1 , щодо обов`язку позичальника сплачувати щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості відповідно до п. 5 Додатку № 1 є нікчемними.

За таких обставин позов у частині стягнення з відповідача плати за обслуговування кредиту в розмірі 60 505,01 грн задоволенню не підлягає.

Крім того, судом установлено, що банком із сум, сплачених відповідачем, у рахунок погашення плати за обслуговування кредиту було зараховано 4062,34 грн.

Ураховуючи, що судом установлено нікчемність положень кредитного договору в частині встановлення плати за обслуговування кредиту, то сплачені суми плати за обслуговування кредиту необхідно зарахувати в рахунок погашення заборгованості за процентами 8,36 грн та основного боргу 62 294,74 грн, стягнувши з відповідача на користь банку заборгованість за договором № Е.07.00404.007685858 від 04.03.2021 року в розмірі 58240,76 грн (/62 294,74 + 8,39/ - 4062,34), що складається з залишку заборгованості за кредитом, відмовивши позивачу у стягненні з відповідача інших сум.

При розподілі судових витрат суд виходить із положень статті 133 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 3028 грн.

Судом задоволено позовні вимоги банку на 47,42 %.

При цьому відповідач не звільнений від сплати судового збору згідно з п. 12 та п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», так як спір непов`язаний із виконанням військового обов`язку чи службових обов`язків як військовослужбовцем та не стосується прав учасника бойових дій.

Отже, оскільки позов задоволено частково, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1435,88 грн.

Керуючись ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов Акціонерного товариства «Ідея Банк» (, місцезнаходження: м. Львів, вул. Валова, буд. 11) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за договором кредиту та страхування № Е07.00404ю007685858 від 04.03.2021 в розмірі 58240 грн (п`ятдесят вісім тисяч двісті сорок гривень) 76 коп, яка складається з заборгованості за кредитом, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1435 грн (одна тисяча чотириста тридцять п`ять гривень) 88 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Наталія Марченко