ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/12358/24

Провадження № 22-ц/820/1346/25

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Кошельник В.М.

з участю: позивача, її представника, відповідача Щецяк К.І, апелянта ОСОБА_1 ,, її представника

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/12358/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , особи, яка не приймала участі у справі, яка подана її представником - адвокатом Кармалітою Тетяною Вікторівною, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року в складі судді Колієва С.А. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 до вищевказаної квартири та зобов`язати ОСОБА_3 надати їй комплект ключів від вхідних дверей.

На підтримання заявлених позовних вимог позивачка зазначала, що 26 грудня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу вона набула право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками вказаної квартири за цим договором стали її чоловік ОСОБА_5 та син ОСОБА_3 кожен по 1/3 частці відповідно. У подальшому, у зв`язку із смертю її чоловіка ОСОБА_5 , належну йому частку у праві власності у цій квартирі, успадкували вона, як дружина померлого, та ОСОБА_3 , як син померлого.

В подальшому 18 травня 2019 року на підставі договору дарування вона подарувала сину ОСОБА_3 належну їй 1/2 частки у праві власності на вказану квартиру. В свою чергу її син ОСОБА_3 , як одноособовий власник, 12 червня 2024 року подарував дану квартиру своїй дружині ОСОБА_4 .

Позивачка зазначала, що починаючи з 2007 року по 29 квітня 2024 року вона постійно проживала у вказаній квартирі, оплачувала комунальні послуги, самостійно здійснювала обслуговування цієї квартири. Проте 29 квітня 2024 року її син, скориставшись її відсутністю, змінив замки на вхідних дверях квартири, чим позбавив її можливості проживати та користуватися цим житлом. Також у травні 2024 року їй стало відомо, що вона була знята з реєстрації за вказаної адресою проживання. Зазначила, що після укладення договору дарування, на підставі якого вона подарувала свою частку у цій квартирі сину ОСОБА_3 , вона залишалася проживати у цій квартирі, якою також користувався її син та його дружина, і з цього приводу жодних заперечень не було. Змінивши замки на вхідних дверях, відповідачі фактично позбавили її права користуватися квартирою АДРЕСА_1 , яке є її єдиними житлом та в якому вона проживала на законних підставах.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року позов задоволено частково, усунуто перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення ОСОБА_2 до квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , зобов`язано ОСОБА_4 надати ОСОБА_2 ключі від вказаної квартири, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішення суду, в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_4 через свого представника адвоката Заруцького О.В. подала апеляційну скаргу вважає рішення необґрунтованим, посилалась на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка подана її представником - адвокатом Заруцьким О.В. залишено без задоволення, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року залишено без змін.

У травні 2025 року ОСОБА_1 та її представник адвокат Кармаліта Т.В. подали апеляційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року, при цьому апелянтка вказує, що вона не приймала участі у справі, а прийняте рішення впливає на її законні права та інтереси, а тому просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Представник апелянтки вказує, що судом не з`ясовані об`єктивні обставини справи, які маю суттєве значення та унеможливлюють на даний час виконати вказане рішення суду. Так, 26 вересня 2024 року ОСОБА_1 придбала на підставі договору купівлі-продажу у ОСОБА_4 спірну квартиру АДРЕСА_1 та в момент продажу передала їй ключі як новій власниці. Від працівників ДВС м. Хмельницького, які завітали до квартиру, стало відомо про рішення суду про вселення у належну їй квартиру - ОСОБА_2 . Цього ж дня, ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про отримання оскаржуваного рішення суду, а також їй стало відомо, що на розгляді Хмельницького міськрайонного суду перебуває цивільна справа про визнання договір дарування недійсним. 14.04.2025 року ОСОБА_1 уклала договір про надання правової допомоги, а 29.04.2025 року її залучили в якості третьої особи на стороні відповідача, у справі № 686/23570/24. Крім того, на запит адвоката, 30.04.2025 року була надано копія постанови про відкриття виконавчого провадження. Заява про визнання виконавчого листа, таким, що не підлягає виконанню, судом була відхилена, оскільки ОСОБА_1 не є стороною у вказаній справі, а отже не має права на звернення із такою заявою до суду. Таким чином, на сьогодні ОСОБА_1 є власником квартири, яку набула на підставі оплатного договору. Вказане житло було придбане за рахунок державних коштів на підставі ЗУ «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації». Відповідно житло ОСОБА_6 було знищено, про що свідчить реєстр майна, пошкодженого та знищеного. Також, згідно реєстру та п.17 ст. 8 вищевказаного закону накладена заборона відчуження строком на п`ять років. Сім`я власника квартири, складається з семи чоловік і має статус багатодітної сім`ї, складається з дружини, чоловіка, двоє повнолітніх дітей та троє неповнолітніх. ОСОБА_1 із неповнолітніми дітьми на сьогодні зареєстрована у вказаній квартирі, а двоє з дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , мають статус дітей які постраждали внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. Після придбання житла вони одразу почали в ній проживати та здійснювати ремонт.

ОСОБА_2 та її представник адвокат Клюцук В.П. подали відзив на апеляційну скаргу, посилаються, що рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року та постанова Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року є законними та обґрунтованими, оскільки позивачка у свій час набула право власності на частку в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яку 18 травня 2019 року добровільно передала своєму сину ОСОБА_3 . В свою чергу ОСОБА_3 , користуючись своїми правами в межах чинного законодавства, вільно розпорядився належним йому нерухомим майном, та передав право власності ОСОБА_4 , яка як власник квартири виселила ОСОБА_2 фактично залишивши без житла, хоча вказана квартира була її єдиним місцем проживання. Посилаються, що на даний час позивачки немає будь якого житла, фактично є бездомною, проживає тимчасово у своїх близьких родичів та знайомих. Також, вважають, що сам факт переходу права власності на житло до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

ОСОБА_4 та її представник адвокат Заруцький О.В. подали відзив на апеляційну скаргу вважають, що вона підлягає задоволенню. Посилаються, що ОСОБА_4 як і ОСОБА_2 не є членами сім`ї ОСОБА_1 , котра станом на сьогоднішній день є фактичним власником квартири за адресою АДРЕСА_3 . Як наслідок рішення суду першої інстанції засноване на 156 ЖК України, а саме право на проживання членів сім`ї власника житла підлягає скасуванню, з урахуванням відсутності статусу членів сім`ї між всіма учасниками даного процесу. Окрім цього, виконавче провадження, що перебуває на виконанні у першому відділі ДВС, на підставі виконавчого листа в межах справи № 686/12358/24, не може бути виконане, підлягає зупиненню та послідовному закінченню, після позитивного розгляду та задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки в межах виконання ДВС мали б примусово вселити позивача ОСОБА_2 до квартири за адресою: АДРЕСА_3 власником якої є третя стороння особа, до якої позивач не має жодного відношення та не має права власності та/чи проживання в означеній квартирі.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи. інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

За нормами ст. 370 ЦПК України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави. За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції. Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

Так судом встановлено, що 26.12.2006 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу позивач ОСОБА_2 , її чоловік ОСОБА_5 та їх син ОСОБА_3 набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 у рівних частках по 1/3 частці кожний.

З 25 січня 2007 року ОСОБА_2 була зареєстрована і проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_5 належну йому 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 у рівних частках успадкували позивач ОСОБА_2 , як дружина померлого, та ОСОБА_3 , як син померлого. Відповідно вони стали власниками кожний по частині даної квартири.

18.05.2019 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування, належну їй частку квартири АДРЕСА_1 , подарувала своєму сину ОСОБА_3 , який внаслідок цього став одноосібним власником квартири.

06.03.2023 року позивачка була знята з місця реєстрації свого проживання в квартирі АДРЕСА_1 і на даний час її місце проживання ніде не зареєстровано.

09.10.2023 року ОСОБА_3 підставі договору дарування подарував квартиру АДРЕСА_1 своїй дружині ОСОБА_4 , яка з того часу є одноосібним власником квартири.

Після набуття права власності на спірну квартиру ОСОБА_4 позивач також залишалася проживати у ній та користувалася цим житлом до квітня 2024 року.

27.04.2024 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 були змінені замки, тобто позивачу чиниться перешкоди в користування її єдиним житлом.

22.05.2024 року ОСОБА_2 зверталась до Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області із заявою про неправомірні дії її сина ОСОБА_3 , який змінив замки у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

03.06.2024 року за результатами розгляду даного звернення ОСОБА_2 за підписом т.в.о. заступника начальника Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області була надана відповідь №3868/121/119/04-2024 в якій повідомлено, що за результатами проведеної перевірки, доказів, щодо наявності в діях ОСОБА_3 ознак кримінального правопорушення не виявлено.

В зв`язку з цим в травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила усунути її перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 до вищевказаної квартири та зобов`язати ОСОБА_3 надати їй комплект ключів від вхідних дверей.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року позов задоволено частково, усунуто перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення ОСОБА_2 до квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , зобов`язано ОСОБА_4 надати ОСОБА_2 ключі від вказаної квартири, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішення суду, в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_4 через свого представника адвоката Заруцького О.В. подала апеляційну скаргу вважає рішення необґрунтованим, посилається на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року залишено без змін.

Проте в травні 2025 року вже ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, в якій вказала, що 26 вересня 2024 року вона за договором купівлі-продажу придбала у ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 та відповідно з того часу є власником даної квартири, однак до участі в розгляді даної цивільної справи вона залучена не була.

Як вбачається з наданого апелянтом ОСОБА_1 договору купівлі-продажу від 26 вересня 2024 року, вона в цей день уклала з ОСОБА_4 даний договір, за яким купила у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно Державного реєстру речових прав право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі вищевказаного договору було зареєстровано за ОСОБА_1 в цей же день 26 вересня 2024 року.

Вищевказані обставини підтверджуються матеріалами справи та судовими рішення.

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Згідно з частинами першою, другою, третьою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі №761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року в справі № 200/5013/17 (провадження № 61-4050св21) вказано, що: «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача».

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанови Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17, від 16 вересня 2022 року в справі № 642/2316/20).

З урахуванням вказаного, визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Однак під час розгляду справи в суді першої інстанції в період з 26 вересня 2024 року по 05 грудня 2024 року та в суді апеляційної інстанції в період з 06 січня 2025 року по 11 лютого 2025 року ОСОБА_4 як відповідач по справі та апелянт не повідомила суд, що 26 вересня 2024 року вона уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири та на час ухвалення судових рішень в даній справі остання була і є власником квартири. а сама ОСОБА_4 таким власником квартири вже не являється.

В свою чергу позивач та її представник вказаних обставин теж не перевірили і не встановили, хоча могли і мали передбачати, що власник квартири ОСОБА_4 може відчужити спірну квартири в будь-який момент за відсутності жодних обтяжень чи заборон на продаж квартири.

В своїх позовних вимогах позивач просили суд усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 до квартири шляхом вселення її до даної квартири та зобов`язати ОСОБА_4 надати ОСОБА_2 ключі від вказаної квартири, які рішенням суду першої інстанції від 05 грудня 2024 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, було задоволено.

Проте на час ухвалення даних судових рішень власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 26 вересня 2024 року була апелянт ОСОБА_1 .

Отже з даних вимог позивача ОСОБА_2 про усунення їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 до квартири шляхом вселення до даної квартири суд вирішив питання про права та обов`язки власника квартири ОСОБА_1 , оскільки таким чином позивачка набуде права користування майном, що належить ОСОБА_9 і в останньої фактично на підставі оскаржуваного рішення виник обов`язок надання позивачці права користування квартирою, тобто її власністю, що безпосередньо впливає на її права власника на мирне володіння і користування своїм майном для власного проживання і проживання членів її сім`ї та відповідно обмежує її права на володіння своєю власністю.

Однак відповідачем в справі позивач зазначила лише ОСОБА_4 , хоча співвідповідачем в справі за таких позовних вимог мала бути ще й власник квартири ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 не була залучений до участі у справі як співвідповідач, тому була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права, передбачені статтею 49 ЦПК України.

Однак позивач всупереч положенням статей 51, 175 ЦПК України, не зазначив усіх відповідачів, прав та інтересів яких може стосуватись ухвалене судове рішення, що призвело до вирішення спору з неналежним складом учасників.

Суд апеляційної інстанції позбавлений права на стадії перегляду справи в апеляційному порядку вирішувати питання щодо зміни процесуального статусу осіб, які беруть участь в справі та залучати співвідповідачів.

Таким чином, оскільки з врахуванням предмету спору, вирішити даний спір без участі ОСОБА_1 , як належного відповідача неможливо, вказана фізична особа має бути належними відповідачами в даній цивільній справі, а розгляд справи по суті спору без залучення усіх осіб в якості відповідачів, якщо рішенням суду в справі вирішуються їх права та обов`язки, є порушенням норм процесуального права, вказана обставина є безумовною підставою скасування оскаржуваного рішення суд увід 05 грудня 2024 року, оскільки такі порушення призвели до порушення прав ОСОБА_1 .

Також, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не брала участь в розгляді справи, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, наведені у ній доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4 не були розглянуті апеляційним судом, то у відповідності до норм ст. 370 ЦПК України підлягає скасуванню і постанова Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року за результатами перегляду апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 05 грудня 2024 року за позовом ОСОБА_2 в даній цивільній справі.

Керуючись ст.ст. 370, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданої її адвокатом Кармалітою Тетяною Вікторівною, задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 липня 2025 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова