Провадження №22-ц/824/6971/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 03 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача.

В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві власності належить автомобіль «Hyundai Tucson», 2008 року випуску. 30 липня 2020 року вона уповноважила довіреністю ОСОБА_2 представляти її інтереси у відповідних органах, установах та організаціях представляти її інтереси з усіх питань, пов`язаних з розпорядженням належного їй транспортного засобу, в тому числі й щодо продажу транспортного засобу. В свою чергу ОСОБА_2 зобов`язався передати їй грошові кошти від продажу автомобіля в сумі 1500 доларів США не пізніше 1 листопада 2021 року, про що написав власноручну розписку з особистим підписом.

У серпні 2022 року позивачу стало відомо, що транспортний засіб «Hyundai Tucson», 04 листопада 2020 року було перереєстровано на іншого власника. Так, із договору комісії від 10 жовтня 2020 року укладеного між ТОВ «Вавілон» в особі ОСОБА_3 та відповідачем, який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 10 жовтня 2020 року, вбачається, що комісіонер зобов`язався вчинити декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу «Hyundaі Tucson», 2008 року випуску, за ціною не нижче 49 000 грн. Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 10 жовтня 2020 року, укладеного між ТОВ «Вавілон» в особі ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_4 , належний позивачу автомобіль «Hyundai Tucson», перейшов у власність останньої, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 49 000 грн. Станом на день звернення із вказаним позовом до суду зазначені в розписці грошові кошти від продажу автомобіля - 1500 доларів США відповідачем не повернуто.

У зв`язку з цим позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 1 500 доларів США, три проценти річних у сумі 38,22 доларів США та судові витрати.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача - 1 500 доларів США заборгованості за договором доручення від 30 липня 2020 року та три відсотки річних у розмірі 38 доларів 22 центи США, та судові витрати в розмірі 992 гривні 40 коп.

27 березня 2024 року від позивача до суду надійшла заява про ухвалення додаткового рішення та клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання заяви про ухвалення додаткового рішення, у якій вона просила ухвалити додаткове рішення у справі, яким стягнути з відповідача на її користь 25 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування вимог заяви позивач вказала про те, що у позовній заяві зазначався попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. Крім того, позивачем понесено витрати на правничу допомогу у загальному розмірі 25 000 грн за договором про надання правової допомоги від 27 червня 2022 року, укладеного між позивачем та адвокатським об`єднанням «С.Д.К. Партнерс».

Крім того, позивач зазначила, що копію заочного рішення представником позивача було отримано на електронну пошту лише 15 березня 2024 року, про існування повного тексту судового рішення дізнатись раніше не було можливості, оскільки в Єдиному державному реєстрі судових рішень рішення було опубліковано 18 березня 2024 року. До заяви додано копію договору про надання правової допомоги від 27.06.2022 року, копію докового договору №1 від 27.06.2022, копію акту приймання передачі від 18.03.2024 року.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03 квітня 2024 року поновлено позивачу строк на подання заяви та відмовлено у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, 15 січня 2025 року позивач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що вважає оскаржувану ухвалу суду необґрунтованою і незаконною у зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Просить апеляційний суд оскаржувану ухвалу суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Станом на день розгляду справи апеляційним судом відзив на апеляційну скаргу не надходив.

14 травня на адресу суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи (апеляційної скарги) за відсутності скаржника.

У судове засідання, призначене на 15 травня 2025 року, сторони не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлялась, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, зазначив, що позивачем не додано підтвердження надсилання (надання) копій документів відповідачу, а тому суд не взяв до уваги докази, додані до заяви про ухвалення судового рішення.

Основним доводом апеляційної скарги було те, що суд першої інстанції не врахував, що докази понесення витрат на правничу допомогу є додатками до заяви про ухвалення додаткового рішення у справі, а тому під час вирішення питання про прийняття до розгляду такої заяви суд мав керуватися правилами статті 183 ЦПК України, зокрема і застосовувати наслідки недотримання таких правил як неподання доказів направлення копії заяви разом із додатками іншим учасникам справи - залишення заяви без розгляду, а не відмовляти у ухваленні додаткового рішення.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Передбачений ст. 83 ЦПК України порядок подання доказів розрахований на те, щоб учасники справи були проінформовані про нові докази, що додаються до справи, та мали змогу дослідити їх і висловити з цього приводу свої міркування.

Відповідно до ч.2 ст.183 ЦПК України встановлено, що до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Твердження апелянта про те, що суд мав керуватися правилами статті 183 ЦПК України при розгляді заяви про ухвалення додаткового рішення колегія суддів не приймає, оскільки вказана норма врегульовує зовсім інші правовідносини від спірних.

У вказаній справі апелянтом до заяви про ухвалення додаткового рішення було додано докази, зокрема: копію договору про надання правової допомоги від 27.06.2022 року, копію додаткового договору № 27.06.2022 року, копію акту приймання передачі від 18.03.2024 року, водночас вказані докази були подані з порушенням встановленої законом процедури.

У постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 910/9111/17 зазначено, що відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді касаційної інстанції - до прийняття постанови у справі.

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 927/26/18 зроблено висновок про те, що відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Водночас перевірка цих доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений.

У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/7163/20 (провадження № 61-4004св21) зазначено, що для відшкодування витрат на професійну правову допомогу учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.

Тобто для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи яких очікує зазнати у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Водночас до зазначеної заяви позивач не долучила докази на підтвердження надсилання (надання) цієї заяви та копій доказів щодо розміру судових витрат відповідачу, що унеможливило реалізацію нею свого процесуального права доводити неспівмірність та/або необґрунтованість понесених судових витрат, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 663/684/19 (провадження № 61-16559св21) та від 06 липня 2022 року у справі № 546/338/20 (провадження № 61-4285св22).

Вказана процедура подання доказів не була дотримана, тому наслідком розгляду заяви є відмова у прийнятті додаткового рішення, а не повернення заяви без розгляду, що було правомірно зроблено судом першої інстанції.

Окремо суд апеляційної інстанції зазначає, що положеннями ч.8 ст.141 ЦПК України передбачено загальне правило щодо можливості подачі доказів про судові витрати протягом 5-ти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У той же час Цивільний процесуальний кодекс України містить спеціальну норму з цього приводу, а саме ст. 246 ЦПК України, зі змісту якої вбачається, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 дійшов наступного правового висновку:

«Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (ч. 1 ст. 246 ЦПК України).

Таким чином, у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі.

У разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат».

У вищевказаній справі Верховний Суд зазначив, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки зміст заяви не містить обґрунтування поважних причин неподання ним доказів, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів у справі.

З матеріалів даної справи вбачається, що у заяві до апеляційного суду заявник жодним чином не обґрунтовував поважності причин, які перешкодили йому подати докази щодо витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів.

З урахуванням вищевказаної правової позиції Верховного Суду та наведених процесуальних норм, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що в разі неподання доказів понесення витрат на правничу допомогу у визначений законом строк, сторона має обґрунтувати, які поважні причини не дозволили їй подати такі докази до закінчення розгляду справи, чого в даному випадку зроблено не було.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що підстави для задоволення апеляційної відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 03 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько