справа № 361/5223/20 головуючий у суді І інстанції Василишин В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 та апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_4 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Василишина В.О. в місті Бровари, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ліфанова Інна Олексіївна, про усунення від права на спадкування за законом та зміну черговості одержання права на спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом в якому просила усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ; надати їй право на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла рідна сестра позивача ОСОБА_5 . Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 49 від 27 січня 2020 року та довідки про причину смерті від 27 січня 2020 року причиною смерті стали серцево-судинна недостатність, хронічна ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба, ожиріння, цереброваскулярна хвороба. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина щодо належного їй майна. 16 травня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ліфановою І.О. відкрито спадкову справу № 16/2020 до майна померлої ОСОБА_5 за заявою чоловіка ОСОБА_1 . 21 липня 2020 року з заявою про прийняття спадщини померлої ОСОБА_5 звернулася позивач у справі. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2020 року заборонено приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Ліфановій І.О. видавати свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_6 . Позивач посилається на те, що при житті ОСОБА_5 мала ряд тяжких захворювань, перебувала у безпорадному стані та систематично потребувала стороннього догляду. Відповідач жодним чином не брав до уваги вразливий стан здоров`я своєї дружини, не забезпечував її ні плановим медичним лікуванням, ні наданням первинної медичної допомоги у екстрених випадках, матеріально не забезпечував, ліків не купував, реабілітацією не займався. У той же час догляд за хворою сестрою здійснювала позивач у справі, вона опікувалася нею, забезпечувала належне лікування та надавала матеріальну допомогу. Під час систематичних візитів до сестри позивач спостерігала, що умови проживання ОСОБА_5 неможливо розцінювати як прийнятні для особи, яка має тяжкі захворювання. У травні 2008 року позивач уклала кредитний договір з АКБ «УкрСиббанк» № 0 для придбання земельної ділянки у селі Зазим?я. У зв`язку зі станом здоров`я сестри, кошти отримані на підставі вказаного правочину, були спрямовані позивачем на забезпечення необхідного їй лікування, придбання ліків, медичного обладнання та проходження реабілітації. У результаті позивач не набула у власність земельну ділянку, прострочила виконання своїх грошових зобов`язань та отримала вимогу про дострокове погашення кредиту. Позивач, крім надання допомоги своїй сестрі за її життя, також взяла на себе питання поховання.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Надано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право на спадкування разом з спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Княжичі, Броварського району Київської області. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що у справі не встановлено достатніх доказів, що через важку хворобу, внаслідок перенесеного інсульту, каліцтво або похилий вік померла ОСОБА_7 перебувала у безпорадному стані та потребувала у зв`язку з цим сторонньої допомоги чи догляду, акт огляду МСЕК, на який послався суд, було складено ще в 2008 році, суд не надав оцінки значному розміру пенсії ОСОБА_8 (спадкодавиці) та відповідача, позивач наполягала, що відповідач забирав гроші у ОСОБА_8 і не давав їй лікуватись, але за умови якщо відповідач ще й перешкоджав надання такої допомоги позивачем протягом останніх років перед смертю дружини, то неможливо встановити на підставі яких саме доказів суд прийшов до висновку, що позивач матеріально утримувала сестру, і встановив наявність підстав для висновку про часткове задоволення позову. Відповідач не заперечував, що рідна сестра перебувала в лікарні в 2008 році після інсульту з сестрою, проте всі витрати оплачував він. Якщо раз на півроку приходила ОСОБА_9 до них в подальшому, то з висновків суду незрозуміло, хто в інший час дбав про ОСОБА_10 , якщо вона була в безпорадному стані після 2008 року. І таке відвідування сестри сестрою не виходить на межі сестринської опіки і не може слугувати підставою для надання права на спадкування разом з спадкоємцями першої черги. Позивачем не доведено та судом не було встановлено, що спадкодавець перебував у безпорадному стані на момент смерті, існувала необхідність в утриманні, матеріальному забезпечені сестрою спадкодавця, суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що сестри взаємно допомагали одна одній, протягом життя, що не дає підстави для ствердження що позивач утримувала сестру, і такий обов`язок не був виконаний відповідачем, умисно та свідомо, а був виконаний саме позивачем. Досліджуючи життєві обставини подружжя ОСОБА_11 , незрозуміло з яких саме доказів суд першої інстанції прийшов до висновку, що рідна сестра померлої замінила чоловіка ОСОБА_12 в період з 2008 року по 2020 рік. При цьому ні позивачем, ні свідками позивача не заперечувалось, що спадкодавець отримувала пенсію. Доказів того, що ОСОБА_5 дійсно знаходилась у безпорадному стані і не могла себе матеріально забезпечити, або самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим потребувала стороннього догляду, допомоги і піклування, а також доказів того, що позивач протягом тривалого часу не лише опікувалася, а матеріально забезпечувала її, матеріали справи не містять. Натомість встановлено, що відповідач зі спадкодавцем мали спільний бюджет, проводили ремонтні роботи в будинку за спільні кошти, були подружжям. Суд першої інстанції частково задовольняючи позов, не надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим на їх підставі обставинам, хоча і правильно зазначив про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення відповідача, ОСОБА_13 від права на спадкування згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК України, оскільки в порушення положень норм процесуального права щодо обов`язку доказування і подання доказів, позивачем не надано належних та допустимих доказів потреби спадкодавця в наданні допомоги, і наданні її саме сестрою ОСОБА_3 , а також доказів того, що відповідач свідомо не виконував встановленого законом обов`язку щодо надання допомоги спадкодавцю, яка до того ж не перебувала у безпорадному стані. Суд необґрунтовано прийшов до висновку про наявність підстав для надання спадкоємиці другої черги рідній сестрі померлої ОСОБА_3 права на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги. Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження потреби померлої ОСОБА_5 матеріальної допомоги від сестри ОСОБА_3 , недостатності пенсійних виплат ОСОБА_5 та її чоловіка ОСОБА_1 для отримання лікування за такої потреби, у справі відсутні будь які докази на підтвердження того, що грошові кошти отримані позивачем як кредит, були спрямовані на лікування ОСОБА_5 , що опіка і турбота ОСОБА_3 виходила за межі сестринської турботи, що ОСОБА_7 дійсно була в безпорадному стані і не могла сама себе обслуговувати. ОСОБА_14 йшов на пенсію з посади державного службовця 3 рангу Національного Банку України, до цього працював фінансовим директором банкнотно-монетного двору НБУ, начальником управління Державної контрольно-ревізійної служби України, ОСОБА_7 йшла на пенсію з посади начальника фінансового управління Держкомстату, таким чином невстановленим лишається у справі потребування такої допомоги ОСОБА_15 від рідної сестри.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині в якій було відмовлено у задоволені позову, через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимогу ОСОБА_3 та усунути ОСОБА_1 від права на спадкування за законом.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначає, що спадкодавець перебувала у безпорадному стані у зв`язку із тяжким захворюваннями, була інвалідом 1 групи, мала найвищі ступені обмеження в самообслуговуванні та пересуванні, та потребувала допомоги від інших осіб. Відповідач перебував у шлюбі зі спадкодавцем та був обізнаним про обстави стану здоров`я спадкодавця, і мав обов`язок надавати допомогу та утримувати свою непрацездатну дружину, зокрема забезпечувати проходження нею необхідного лікування та отримання медичних послуг. Відповідач знав про потреби спадкодавця у проходженні лікування отримання догляду, оскільки був її чоловіком, проживав разом із нею сім`єю та мав у розпорядженні відповідну медичну документацію, однак самоусунувся від догляду за дружиною та забезпечення її лікування. Відповідач мав можливість надавати допомогу спадкодавцю, оскільки не мав власних фізичних обмежень для цього, мав у розпорядженні спільні доходи подружжя та правові підстави для їх використання в тому числі в інтересах спадкодавця, однак самоусунувся від цього. Відповідач був обізнаний про погіршення стану здоров`я спадкодавця починаючи з 2016 року, однак не вживав будь-яких дій, направлених забезпечення проходження лікування дружини (спадкодавця). Відповідач був обізнаний про наявність волі у спадкодавця на розпорядження власним майном шляхом складання заповіту, однак унеможливлював реалізацію волі спадкодавця. Відповідач є спадкоємцем першої черги за законом, та за умови відсутності інших спадкоємців мав право на спадкування усього майна, яке належало спадкодавцю. Зазначений вище перелік обставин, наявність та доведеність яких зібраними у справі доказами суд першої інстанції не врахував в оскаржуваному рішенні. Правильно встановивши на підставі зібраних доказів усі компоненти обставин ухилення відповідача від надання утримання і допомоги безпорадному спадкодавцю, суд дійшов до хибних висновків про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Правильно встановивши всі зазначені вище обставини, які також є відображеними в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції дійшов до хибних висновків про відсутність доказів на підтвердження заявленої вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення його від спадкування за законом. Сукупність встановлених судом обставин, а також зібраних у матеріалах справи доказів об`єктивно вказує на обґрунтованість пред`явленої вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення останнього від спадкування за законом. У разі врахування в сукупності усіх зібраних доказів у справі, якими підтверджуються зазначені вище обставини, суд першої інстанції мав усі підстави для встановлення обставин перешкоджання відповідачем у складанні заповіту спадкодавцем, ухилення відповідача від утримання спадкодавця та ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, яка перебувала у безпорадному стані. У разі правильного встановлення вказаних обставин суд першої інстанції мав би підстави для застосування ст. 1224 ЦК України до спірних відносин та усунення відповідача від права на спадкування за ОСОБА_5 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 вказує, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не є обґрунтованими у визначених ним межах апеляційного оскарження рішення. Суд першої інстанції, в оскаржуваній ОСОБА_1 частині рішення, здійснив правильне встановлення обставин, надав правильну оцінку зібраним доказам та дійшов до обґрунтованих висновків про задоволення вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_16 про зміну черговості одержання права на спадкування. Доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до не згоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, і спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку апелянта свідчить про недоведеність пред`явлених до нього позовних вимог щодо зміни черговості спадкування і відсутності підстав для їх задоволення. Рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині ОСОБА_1 , відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України. Сама по собі незгода апелянта з рішенням суду першої інстанції не може бути підставою для скасування рішення, тому позивач звертає увагу на тому, що підстави для застосування ст. 376 ЦПК України у даній справі відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_1 зазначає, що у справі не встановлено достатніх доказів, що через важку хворобу, каліцтво або похилий вік померла ОСОБА_7 перебувала у безпорадному стані та потребувала у зв`язку з цим сторонньої допомоги чи догляду. Позивачем не доведено та судом не було встановлено, що спадкодавець перебував у безпорадному стані на момент смерті, існувала необхідність в утриманні, матеріальному забезпечені сестрою спадкодавця, суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що сестри взаємно допомагали одна одній, протягом життя, що не дає підстави для ствердження, що позивач утримувала сестру, і такий обов`язок не був виконаний відповідачем, умисно та свідомо, а був виконаний саме позивачем.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення та апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Княжичі, Броварського району, Київської області померла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 28 січня 2020 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 49 та довідки про причину смерті № 49 від 27 січня 2020 року ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 64 роки, причина смерті: серцево-судинна недостатність, хронічна ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба, ожиріння, цереброваскулярна хвороба.

Факт родинних відносин між позивачем ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як між сестрами підтверджується свідоцтвами про їх народження, свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого 17 вересня 1992 року та свідоцтвом про шлюб, виданими 20 червня 2009 року.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, ОСОБА_18 12 січня 1980 року у Київському відділі державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зареєструвала шлюб з ОСОБА_19 , актовий запис

№ 118, прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_20 .

20 червня 2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 20 червня 2009 року.

Зі спадкової справи № 16/2020, заведеної до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 вбачається, що 16 травня 2020 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ліфанової І.О. із заявою про прийняття спадщини звернувся чоловік померлої, відповідач у справі ОСОБА_1 та 21 липня 2020 року заяву про прийняття спадщини подала позивач ОСОБА_3 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про часткову його обґрунтованість, а саме наявність підстав до надання ОСОБА_3 права на спадкування після смерті ОСОБА_5 разом зі спадкоємцем першої черги ОСОБА_1 . Доказів, які б свідчили про необхідність усунення відповідача від спадкування за законом, судом при розгляді даної справи по суті встановлено не було.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до ч. 6 ст. 1224 ЦК України положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15, від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17, від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц, від 02 лютого 2022 року у справі № 706/445/20, від 31 травня 2022 року у справі № 323/288/21.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16, від 29 липня 2020 року у справі № 388/409/18, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц, від 15 березня 2023 року в справі № 759/8653/17.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 909/105/15, від 27 лютого 2019 року у справі № 922/1163/18.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 25 липня 2008 року Броварською міжрайонною МСЕК ОСОБА_21 визнано особою з інвалідністю першої групи від загального захворювання, довічно. Згідно з актом огляду МСЕК № 885 від 25 липня 2008 року основний діагноз ОСОБА_21 , 1955 року народження, наслідки повторних гострих порушень мозкового кровообігу (ГПМУ 28 квітня 2008 року, 02 червня 2008 року). Експертне рішення: потребує постійного стороннього догляду, інвалідність встановлюється довічно. ОСОБА_21 показана коляска. Обґрунтування експертного рішення: значне виражене обмеження життєдіяльності (до самообслуговування ІІІ ступінь, пересування ІІІ ступінь, трудова діяльність ІІІ ступінь). В індивідуальній програмі реабілітації інваліда № 540 зазначено про обмеження ОСОБА_22 до самообслуговування, перебування та трудової діяльності.

Підставою для встановлення першої групи інвалідності є стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюваннями, що призводять до значного обмеження життєдіяльності людини, неспроможності до самообслуговування, викликають потребу сторонньому нагляді, догляді чи допомозі.

Доказів покращення стану здоров`я ОСОБА_5 після встановлення їй першої групи інвалідності довічно з обмеженням життєдіяльності ІІІ групи, матеріали справи не містять.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що факт перебування спадкодавця ОСОБА_5 у безпорадному стані є доведеним.

За таких обставин з`ясуванню підлягає питання ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги, чи потребувала спадкодавець допомоги від відповідача за умови можливості її отримання від інших осіб, чи мав відповідач матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

При цьому, необхідно враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її нагальну необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Водночас Верховний Суд вказує, що самий лише факт перебування особи у безпорадному стані не є достатньою підставою для усунення судом спадкоємця від права на спадкування. Відповідно до статті 1224 ЦК України виключно за встановлення сукупності обставин може бути встановлено достатні підстави для усунення спадкоємців від спадкування, зокрема, безпорадній стан спадкодавця та ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги за можливості надання такої.

Позивач на підтвердження обставини, що відповідач, знаючи про хвороби спадкодавця, ухилявся від здійснення таких дій надає: лікарське свідоцтво про смерть № 49, дублікат виписного епікризу з історії хвороби № 3628, виданого Державною установою «Інститут нейрохірургії ім. Академіка А.П. Ромоданова Національної академії медичних наук України», свідоцтво про поховання видане ОСОБА_3 від 28 січня 2020 року та договір про надання споживчого кредиту № 0 від 07 травня 2008 року.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наданих суду медичних документів вбачається, що дійсно померла ОСОБА_5 перенесла ряд захворювань, тривалий час перебувала на лікуванні в тому числі стаціонарному та перебувала на реабілітації. Зазначені обставини сторонами не заперечуються.

Однак, зазначені позивачем докази ніяким чином не підтверджують, як факт не надання допомоги ОСОБА_5 відповідачем, тобто її чоловіком так і факт ухилення останнього від надання такої допомоги.

Посилання позивача та її представника на покази свідків не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції в якості достатніх та належних доказів ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, який перебував в безпорадному стані.

Допитані у справі свідки пояснювали суду про обставини відомі їм з епізодичного безпосереднього спостереження певних обставин, обставини відомі зі слів інших осіб з урахуванням особистих висновків щодо фактичних відносин між померлою та сторонами у справі. Жоден свідок, допитаний у справі не вказував, що він тривалий час на постійній основі перебував поряд з померлою ОСОБА_5 , а відтак може повідомити про обставини ухилення відповідача від надання допомоги своїй дружині чи навпаки про обставини надання такої допомоги на постійній основі.

Отже, зазначені обставини можуть бути доведені поясненнями свідків виключно в сукупності з іншими доказами, які мають підтверджувати твердження позивача про ухилення відповідача від надання допомоги померлому спадкодавцю, який перебував в безпорадному стані.

Таких доказів матеріали справи не містять, як і не містять доказів не надання відповідачем допомоги своїй дружині.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Відповідно до ч.5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У справах про усунення від права на спадкування, відповідно до ч.5 ст. 1224 ЦК України, суд має встановити сукупність таких обставин:

ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання;

перебування спадкодавця в безпорадному стані;

потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Крім цього, суд має з`ясувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Зазначені висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 01 лютого 2022 року у справі № 759/18917/17.

Як стверджує позивач необхідну допомогу померла ОСОБА_5 отримувала від неї. Саме позивач перебувала з нею в лікарнях, готувала їжу, доглядала та підтримувала.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що позов в частині усунення відповідача від права на спадкування не може бути задоволений з підстав зазначених позивачем, ще й тому, що за твердженням останньої, ОСОБА_5 отримувала необхідну допомогу від неї. Зазначене є окремою, достатньою підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Щодо вимог апеляційної скарги відповідача в частині скасуванні рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1223, 1270 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно із статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. (статті 1261, 1265 ЦК України).

Статтею 1259 ЦК України визначено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку:

1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами);

2) матеріальне забезпечення спадкодавця;

3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири;

4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3;

5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 про зміну черговості одержання права на спадкування, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довела наявність юридичних фактів у їх сукупності, за наявності яких у неї виникло право на зміну черговості одержання права на спадкування з підстав, передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України.

Апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду виходячи з наступного.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Згідно зі змістом частини 2 статті 1259 ЦК України при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 вересня 2018 року у справі № 743/126/17 зроблено висновок по застосуванню частини 2 статті 1259 ЦК України і вказано, що для набуття права на спадкування фізичною особою, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, необхідна наявність у сукупності таких умов:

а) фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві;

б) спадкодавець через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Під безпорадним станом слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині зміни черговості в одержані права на спадщину, ОСОБА_3 вказала, що при житті ОСОБА_5 мала ряд тяжких захворювань, перебувала у безпорадному стані та систематично потребувала стороннього догляду. Відповідач жодним чином не брав до уваги вразливий стан здоров`я своєї дружини, не забезпечував її ні плановим медичним лікуванням, ні наданням первинної медичної допомоги у екстрених випадках, матеріально не забезпечував, ліків не купував, реабілітацією не займався. У той же час догляд за хворою сестрою здійснювала позивач у справі, вона опікувалася нею, забезпечувала належне лікування та надавала матеріальну допомогу. Під час систематичних візитів до сестри позивач спостерігала, що умови проживання ОСОБА_5 неможливо розцінювати як прийнятні для особи, яка має тяжкі захворювання.

Разом з тим, позивач ОСОБА_3 не надала суду жодного належного та допустимого доказу про надання спадкодавцю нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); матеріального забезпечення спадкодавця; надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири - систематично та протягом тривалого часу.

Фактично зазначені обставини, у відповідності до правової позиції позивача доводяться поясненнями свідків.

Разом з тим, як було зазначено вище, сукупність юридичних фактів, з якими закон пов`язує можливість задоволення позову у цій частині, а саме

1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами);

2) матеріальне забезпечення спадкодавця;

3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири;

4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3;

5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом,

не може доводитись лише поясненнями свідків, з пояснень яких вбачається, що зазначені обставини їм відомі з епізодичного безпосереднього їх спостереження та зі слів інших осіб, в даному випадку позивача. Думка опитаних у справі свідків та їх тлумачення подій, що вони епізодично спостерігали викладені з урахуванням їх особистих висновків щодо фактичних відносин між померлою та сторонами у справі.

Отже, самі лише пояснення свідків, за обставинами цієї справи, не можуть підтверджувати наявність сукупності вищенаведених обставин протягом тривалого часу. Зазначені обставини можуть бути доведені поясненнями свідків виключно в сукупності з іншими доказами, які мають підтверджувати твердження позивача про здійснення ним опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами), матеріального забезпечення, будь-якої іншої допомоги яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири, тривалий час здійснення вказаних дій, безпорадний стан спадкодавця, тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Як вбачається з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 07 травня 2008 року банк надав ОСОБА_3 кредиту розмірі - 100 000,00 доларів США, що дорівнювало еквіваленту 505 000,00 грн. для особистих потреб позичальника, а саме на споживчі цілі, придбання земельної ділянки, що знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, село Зазим?я.

Вказуючи, що у зв`язку із станом здоров`я спадкодавця ОСОБА_5 , позивач була вимушена в тому числі і отримані кошти направляти на забезпечення сестрі необхідного обсягу лікування, ліків, медичного обладнання, проходження реабілітації тощо, позивач жодних доказів на підтвердження таких обставин суду не надала. Матеріали справи не містять доказів витрачання позивачем як кредитних, так будь-яких інших коштів на утримання та лікування померлого спадкодавця.

Отже, факт надання спадкодавцю ОСОБА_5 матеріального забезпечення зі сторони позивача є не доведеним.

В даному випадку, апеляційний суд виходить з того, що періодичне надання допомоги своїй сестрі позивачем не є ідентичним поняттю матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу.

Зазначене узгоджується з правовими висновками викладеними в Постановах Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі № 569/18047/17 та від 17 липня 2019 року у справі 676/5086/15.

Проаналізувавши зазначені обставини у справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині підлягає скасуванню, як таке, що суперечить нормам матеріального права, що має наслідком його скасування та ухвалення у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо зміни черговості в одержані права на спадщину.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції частково не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду у відповідній частині та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1 261,20грн., оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню з позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2025 року в частині задоволення позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ліфанова Інна Олексіївна, про зміну черговості одержання права на спадкування за законом відмовити.

В іншій частині Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , судовий збір у розмірі 1 261,20 (одна тисяча двісті шістдесят одна) гривня 20 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 25 липня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.