Справа № 243/2535/25
Провадження № 2/243/905/2024
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2025 м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Воронкова Д.В.,

за участю секретаря Яковенко Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Петрова Надія Миколаївна, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, Державний виконавець Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції Федосенко Сергій Анатолійович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, стягнення безпідставно отриманих коштів та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2025 представник позивача звернувся до суду з зміненим в процесі розгляду позовом, в обґрунтування якого зазначивши, що 21.01.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. вчинено виконавчий напис № 1239 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь відповідача заборгованості у розмірі 33 487,26 грн. Державним виконавцем Слов`янського ВДВС у Краматорському районі Донецької області було відкрито виконавче провадження № 68607042 від 11.02.2022. Вказує, що спірний виконавчий напис вчинений незаконно, з порушенням порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами та з порушеннями законодавства, а саме: виконавчий надпис було вчинено на підставі кредитного договору, який не був посвідчений нотаріально, при вчиненні виконавчого напису нотаріус керувався законодавством, яке визнане не чинним; вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості. Також вказує, що 08.11.2024 державним виконавцем Слов`янського ВДВС у Краматорському районі Донецької області Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції Федосенко С.А. було видано постанову про арешт коштів боржника у межах суми звернення стягнення, з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 36 835,98 грн. 09.04.2025 з рахунку позивача було списано 26 462.98 грн, у призначенні платежу зазначено: часткове стягнення; за ВП № 68607042 з виконання виконавчого документу виконавчий напис № 1239 виданий 21.01.2020. Зазначає, що дії відповідача позбавляють ОСОБА_1 засобів існування, на всі його рахунки накладено арешт, він зазнав моральних та фізичних страждань, змушений жити за кошти своїх батьків, оскільки заробітна плата зараховується на арештовані рахунки, це негативно впливає на стосунки у сім`ї. Позивач позбавлений можливості придбання необхідних речей. Відповідач тривалий час систематично порушує права позивача. Свої страждання оцінює в 5000 грн моральної шкоди. У зв`язку з зазначеним просить визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти у розмірі 26 462.98 грн, моральну шкоду у розмірі 5000 грн, витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу у сумі 31500 грн.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечували.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надав заяву про визнання позову в частині щодо виконавчого напису. Не заперечував проти стягнення з товариства суми судового збору у розмірі 606 грн. Заявив клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 3000 грн, зазначаючи, що матеріали справи не потребували значних затрат часу, оскільки не містять великої кількості документів для підготовки позовної заяви та клопотань, справа є не складною. Враховуючи усталену практику вважає, що визначений сторонами гонорар є завищеним.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О.М. до судового засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи у його відсутності не надходило.

Державний виконавець Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції Федосенко С.А. до судового засідання не з`явився, заяв та клопотань на адресу суду не надав.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11.02.2022 державним виконавцем Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 68607042 на підставі виконавчого напису № 1239, вчиненого 21.01.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М.

З вказаного виконавчого напису вбачається, що боржником є ОСОБА_1 , стягувачем ТОВ «Фінансова компанія управління активами», якому ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення батьків» відступлено право вимоги на підставі договору факторингу № 20/01/20-12 від 20.01.2020, якому в свою чергу ТОВ «Дата Майнінг груп» відступлено право вимоги на підставі договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016, якому в свою чергу ПАТ «Альфа Банк» відступлено право вимоги за кредитним договором № 500335820 від 17.01.2013 укладеного між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1

08.11.2024 державним виконавцем Слов`янського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Федосенко С.А. було винесено постанову про арешт коштів боржника у ВП № 68607042, а саме на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 36835,98 грн.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий перелік документів затверджений постановою Кабінетом Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (надалі Перелік).

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. № 662 Перелік доповнено розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин

Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.

Для одержання виконавчого напису додаються:

а) оригінал кредитного договору;

б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.».

Постанова Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. № 662 набрала чинності 10.12.2014 року.

Таким чином, з 10.12.2014 року нотаріуси мали право вчиняти виконавчі написи на документах, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, зокрема, за кредитними договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 р. у справі № 826/20084/14 визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, зокрема, пункту 2 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: "Доповнити перелік після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" новим розділом такого змісту: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.»

Колегія суддів апеляційного суду в цій справі прийшла до висновку про те, що позивачами доведено факт застосування до них оскаржуваного нормативно-правового акту, оскільки запропоновані оскаржуваною постановою КМУ зміни у процедуру вчинення виконавчих написів нотаріусів на кредитних і іпотечних договорах створюють можливість при наявності злого умислу, недбалості чи з інших причин кредитору та/чи його посадовим особам або пов`язаним із ними третім особам, незаконно заволодіти коштами або майном, як позивачів так і інших громадян України, шляхом введення в оману нотаріуса, який керуючись спірним актом буде вимушений вчинити виконавчий напис на підставі документів, що не є належними доказами безспірності заборгованості, та згодом стягнення майна чи коштів виконавчою службою на підставі такого виконавчого напису

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 р. у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 р. залишено без змін.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 р. у справі № 826/20084/14.

З огляду на викладене, пункт 2 розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку втратив чинність з 22 лютого 2017 року, а тому, з цієї дати нотаріуси не мають права вчиняти виконавчі написи на документах, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, зокрема, на підставі кредитних договорів та виписок з рахунку боржника.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Згідно підпунктів 1.1.-1.3 п. 1 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі за № 6-887цс17 суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Вказана правова позиція узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19).

Відповідачем подано суду заяву, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України про визнання позову.

За вказаних обставин суд визнає виконавчий надпис, що оскаржується, таким що не підлягає виконанню, та задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів у розмірі 26 462.98 грн суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберігає його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц щодо застосування норм ст. 1212 К України вказала на те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи: в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Як вбачається з квитанції № 44M2-X369-MP04-3T79 від 27.03.2025 з рахунку ОСОБА_1 у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» було списано 26 462.98 грн, у призначенні платежу зазначено: часткове стягнення; за ВП № 68607042; з виконання виконавчого документу; виконавчий напис; № 1239; виданий; 21.01.2020; документ видав; Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович. Зал.до спл. 10373.00.

З листа Донецького відділу ДВС у Донецькому районі Донецької області № 22.7-33619 від 10.07.2025 видно, що станом на 10.07.2025 з боржника ОСОБА_1 утримано грошові кошти: 0,42 грн витрати виконавчого провадження, стягнуті Слов`янським ВДВС; 68,58 грн витрати виконавчого провадження, стягнуті Донецьким ВДВС; 2639,45 грн виконавчий збір стягнутий Донецьким ВДВС; 23754,95 грн стягнуті на користь стягувача Донецьким ВДВС та 28.03.2025 перераховані на банківські реквізити стягувача ТОВ «Фінансова компанія управління активами».

Враховуючи, що підставою отримання відповідачем ТОВ «Фінансова компанія управління активами» коштів у розмірі 23754,95 грн, було стягнення з позивача на підставі виконавчого напису, який судом було визнано таким, що не підлягає виконанню, вищевказана сума вважається такою, що підлягає поверненню, оскільки правова підстава її набуття відповідачем відпала.

Грошові кошти, що були стягнуті з боржника на користь Слов`янського та Донецького ВДВС, не є безпідставно набутими, оскільки підставою набуття коштів є чинна постанова приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди. Таким чином, у задоволенні вимог в частині стягнення з відповідача 2708,03 грн безпідставно набутих коштів слід відмовити.

Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн суд дійшов наступних висновків.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Тобто відповідачем у зазначених категоріях справ є держава Україна, а не посадова особа, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

У п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно п. 5 зазначеної Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, тому суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

З огляду на викладені положення, суд зазначає, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення).

Складовими елементами шкоди є: протиправна поведінка особи; настання шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та настанням шкоди; вина завдавача шкоди.

Відсутність хоча б одного з наведених складових елементів шкоди виключає склад цивільного правопорушення, і, як наслідок, настання юридичної відповідальності.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності, період завдання шкоди.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що безпідставні дії ТОВ «Фінансова компанія управління активами» завдали душевних страждань та негативних наслідків морального характеру.

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів викладених у позові в частині розміру відшкодування матеріальної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За таких обставин, вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн з відповідача на користь позивача не підлягає задоволенню.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Також представником позивача в позовній заяві зазначено про понесення витрат на правову допомогу в розмірі 31500 грн.

До інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, відносяться зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката до позовної заяви додано ордер серії АН № 1655601 від 27.03.2025, договір про надання правничої допомоги від 12.11.2024, укладений між позивачем та адвокатом, додаткова угода № 1 до договору про надання правничої допомоги від 12.11.2024, згідно якої наведено найменування робіт, послуг наданих адвокатом та вартість виконаних робіт, акт прийому передачі наданих послуг (робіт) до договору про надання правничої допомоги від 12.11.2024, згідно якого вартість правового аналізу документів, щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню 5000 грн; здійснення аналізу судової практики зі спірних питань 1500 грн; надання правової консультації клієнту щодо спірних правовідносин та ефективних шляхів вирішення спору 1000 грн; розроблення комплексної стратегії захисту законних прав та інтересів клієнта 2500 грн; складання адвокатського запиту 1500 грн; забезпечення підготовки та подання до суду позовної заяви з додатками/проведення збору додатків 10 000 грн; забезпечення підготовки та подання до суду: клопотання про витребування доказів від ТОВ «Фінансова компанія управління активами»; клопотання про витребування доказів від АТ «Сенс банк»; клопотання про витребування доказів від державного виконавця Слов`янського ВДВС 2500 грн; участь у судових засіданнях 2500 грн/година; здійснення моніторингу судової справи за допомогою «Єдиного державного реєстру судових рішень» та офіційного веб-сайту «Судова влада» - 500 грн; рахунок фактура № 1 від 26.03.2025 на суму 31500 грн.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 211/3113/16-ц).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Дослідивши додані докази суд дійшов висновку, що відшкодування позивачу витрат на надання правничої допомоги в сумі 31500 грн не відповідає критеріям розумності та співмірності.

З урахуванням встановлених обставин та того, що справа не представляє значної складності, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягу наданих адвокатом послуг та співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, розмір витрат на правову допомогу є завищеним.

В даній категорії спірних правовідносин наявна усталена судова практика, обсяг наданих доказів є невеликим, даний позов для підготовки його до розгляду є однотипним, відсутності судових засідань за участі адвоката, позовні вимоги задоволені часткового, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 7500 грн. витрат на правничу допомогу, оскільки такий розмір є об`єктивним, справедливим та співмірним зі складністю справи та наданими адвокатом послугами.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Відповідно до частини 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовну заяву було задоволено судом частково, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1828,94 грн.

Частиною 1 статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 914,47 грн. та повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, який був сплачений позивачем при поданні позовної заяви до суду, що становить 914,47 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 128, 131, 133, 141, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Петрова Надія Миколаївна, задовольнити частково.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 1239 від 21.01.2020, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем про стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», якому Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Європейська агенція з повернення батьків» відступлено право вимоги на підставі договору факторингу № 20/01/20-12 від 20.01.2020, якому в свою чергу Товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг груп» відступлено право вимоги на підставі договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016, якому в свою чергу Приватним акціонерним товариством «Альфа Банк» відступлено право вимоги за кредитним договором № 500335820 від 17.01.2013 укладеного між Приватним акціонерним товариством «Альфа Банк» та ОСОБА_1 у загальному розмірі 33487,26 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» (08205, м. Ірпінь, Київської області, Бучанського району, вул. Соборна, буд.98а, кабінет 70 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 23754 (двадцять три тисячі сімсот п`ятдесят чотири) грн 95 коп., судові витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 7500 (сім тисяч п`ятсот) гривень та витрати зі сплати судового збору у розмірі 914 (дев`ятсот чотирнадцять) грн. 47 коп.

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову та заяви про збільшення позовних вимог, що становить 914 (дев`ятсот чотирнадцять) грн. 47 коп. на підставі квитанції ID: 4840-0048-2967-0135 від 26.03.2025 та квитанції ID: 0505-5510-0118-6872 від 28.04.2025.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення виготовлений 24.07.2025.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду

Донецької області Д.В. Воронков