Ухвала

Іменем України

11 липня 2025 року

м. Київ

справа № 548/2517/23

провадження № 61-7599ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 27 січня 2025 року, додаткове рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 05 лютого 2025 року у складі судді: Старокожка В. П., та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2025 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Обідіна О. І., Чумак О. В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання, як чоловіка і дружини, однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання, як чоловіка і дружини, однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна.

Позов мотивований тим, що з початку серпня 2014 року позивач ОСОБА_3 з відповідачкою зустрічалися, а з жовтня 2014 року стали разом проживати за адресою: АДРЕСА_1 , яку вони винаймали у ОСОБА_4 до початку серпня 2015 року.

07 серпня 2015 року сторони придбали власне житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Вартість квартири становила 254 000 грн, без врахування послуг нотаріуса і податків. Половину грошей на квартиру дала мати відповідачки, а друга половина належала позивачу.

Право власності на набуте житло зареєстровано за відповідачкою, оскільки позивач був зайнятий на роботі у ВАТ «Хорольський механічний завод».

Після придбання квартири позивач невідкладно почав робити в ній ремонт і згодом вони з відповідачкою переїхали туди жити.

12 серпня 2016 року сторони зареєстрували шлюб, у якому у них народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

21 серпня 2023 року шлюб між сторонами розірвано, а 28 вересня 2023 року позивача знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 за заявою власника житла ОСОБА_1 .

Позивач наголошував, що спірне житло набуто сторонами у період їх спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка і дружини, без реєстрації шлюбу за спільні кошти, а тому є їх спільною сумісною власністю. На цей час між сторонами виник спір стосовно володіння, користування та розпорядження спільним сумісним майном.

ОСОБА_3 просив:

встановити факт спільного проживання сторін однією сім`єю, як чоловіка і дружини, без реєстрації шлюбу у період із 02 жовтня 2014 року по 12 серпня 2016 року, визнавши їх спільною сумісною власністю з подальшим поділом по частці кожному, квартиру загальною площею 52,3 кв. м, житловою площею 39,2 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 27 січня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено частково:

визнано за ОСОБА_3 у порядку поділу спільного сумісного майна, право власності на 1/2 частку об`єкта нерухомого майна - трикімнатну квартиру загальною площею 52,3 кв. м, житловою площею 39,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48, номер об`єкта в РПВН 8326314, номер відомостей про речове право 10712663;

визнано за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного сумісного майна, право власності на 1/2 частку об`єкта нерухомого майна - трикімнатну квартиру загальною площею 52,3 кв. м, житловою площею 39,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48, номер об`єкта в РПВН 8326314, номер відомостей про речове право 10712663;

у задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

позивачем доведено факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з жовтня 2014 року по 12 серпня 2016 року, оскільки судом встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ведення ними спільного побуту, спільного бюджету, наявності спільних прав та обов`язків, а також спільного відпочинку та святкування свят, і, як наслідок, підставність вимог про визнання за позивачем та відповідачкою право власності по 1/2 частці спірної квартири;

при задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ознаками сімейних відносин чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є такі обставини: спільне проживання, спільна адреса реєстрації, наявність спільного побуту, наявність спільних прав та обов`язків, спільний сімейний бюджет, наявність спільних цілей у чоловіка та жінки, спільний вклад у надбання сім`ї. Разом з тим, в залежності від ситуації, вищевказані ознаки можуть не існувати в сукупності чи не існувати постійно, жодна з них не є визначальною чи обов`язковою для встановлення наявності сімейних відносин, з огляду на сучасні моделі сім`ї. На думку суду, у цій справі позивачем доведено перебування з відповідачкою у близьких стосунках та побудову ними сімейних відносини, які мають більшість перерахованих ознак та однозначно свідчать про наявність сімейних стосунків з відповідачкою. Суд вказав, що хронологія взаємовідносин позивача та відповідачки свідчить про те, що вони активно будували свою родину на ґрунті взаємоповаги та любові, були разом з моменту початку спільного проживання, в період придбання спірної нерухомості, разом переїхали проживати в спірну квартиру, займаючись її ремонтом та облаштуванням, в подальшому одружившись, продовжили проживати в цій квартирі, в тому числі і після народження спільної дитини, протягом тривалого часу;

суд вказав, що питання купівлі квартири обговорювалось не лише позивачем та відповідачкою, до процесу укладення договору були активно залучені батьки позивача, які оглядали квартиру, домовлялися про її ціну, збирали документи, були безпосередньо присутні при укладення договору, передавали гроші продавцю, що свідчить про плановість цього придбання та вказує на обопільну участь позивача та відповідачки в придбанні квартири, і як наслідок, - спільність сімейного бюджету. Відповідачкою та її представником не надано доказів того, що відповідачка мала грошові кошти на придбання квартири в сумі 13 000 дол. США, і внесення нею коштів в сумі 6 500 дол. США на придбання цієї квартири підтверджується виключно показаннями позивача та його батьків. Суд констатував, що натомість позивачем доведено в судовому засіданні, що він мав кошти в сумі 6500 дол. США, за які разом із відповідачкою і придбав спірну квартиру, так як в матеріалах справи маються довідки з місця роботи позивача, які вказують, що позивач отримував заробітну плату, якої було достатньо для накопичення зазначеної ним суми коштів. Допитані в судовому засіданні свідки, в тому числі, і ті, які є спільними друзями позивача та відповідачки, надали загалом узгоджені показання, які у суду не викликали сумніву щодо їх правдивості, підстав не довіряти цим свідченням немає, цими показаннями встановлено, що метою придбання спірної квартири було задоволення потреб сторін у житлі. На переконання суду, у позивача з відповідачкою малися такі ознаки проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу: спільне проживання, спільний побут, спільний бюджет, спільні права та обов`язки, а також спільний відпочинок та святкування свят, про що вказували як сам позивач, так і свідки;

відповідачкою не надано жодного доказу на підтвердження обставин, про які вона заявляла в ході судового розгляду. Її позицію по справі не підтвердив жоден свідок. Відповідачкою не надано доказів на спростування позиції позивача, наявних у справі фото доказів, показань свідків;

при відмові у задоволенні позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна набутого в ході такого проживання спільним сумісним майном, суд першої інстанції, урахувавши практику Верховного Суду, виснував, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Виходячи з викладеного, позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна, набутого під час такого проживання, спільним сумісним майном не підлягають задоволенню, так як позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Додатковим рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 05 лютого 2025 року заяву представника відповідачки адвоката Павелка Р. С. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3 000 грн понесених нею і документально підтверджених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

витрати відповідачки на правову допомогу в сумі 30 000,00 грн оголошені представником відповідачки у відзиві на позов, у судових дебатах та заяві про ухвалення додаткового рішення, підтверджуються належними та допустимими вищенаведеними доказами, розмір вказаних витрат відповідає характеру та обсягу дій, вчинених представником відповідачки у справі, не є завищеними чи необґрунтованими та є цілком пропорційними предмету спору та складності справи, надано письмовий доказ сплати вартості наданих послуг відповідачкою ОСОБА_1 адвокату Павелку Р. С. згідно з договором. Стороною позивача не подано до суду обґрунтованого клопотання про зменшення розміру заявлених вищевказаних судових витрат, не наведено доказів на спростування фактів їх понесення відповідачкою та надання професійної правничої допомоги адвокатом у розмірі та об`ємі, зазначеному у детальному описі робіт (наданих послуг) від 28 січня 2025 року. Суд не погодився із твердженням сторони позивача про відсутність попереднього (орієнтовного) розрахунку вищевказаних судових витрат, які понесла відповідачка, так як вказане спростовується матеріалами справи, на які суд посилається вище;

суд першої інстанції, при розподілі судових витрат, керуючись статтею 141 ЦПК України, вказав, що оскільки позов задоволено частково, тому понесені та документально підтверджені відповідачкою судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 30 000,00 грн підлягають стягненню із позивача на її користь частково, а саме у розмірі 3 000 грн. При визначенні суми стягнення понесених відповідачкою витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню із позивача, суд врахував, що ключову вимогу позивача про поділ спільної квартири судом задоволено, разом з тим, суд відмовив позивачу в задоволенні 2-х позовних вимог, про встановлення факту спільного проживання та визнання спірного майна спільним сумісним майном. Отже, з урахуванням вказаної обставини, суд вважав за необхідне стягнути із позивача на користь відповідачки 10 відсотків судових витрат, понесених нею у зв`язку із отриманням професійної правничої допомоги.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2025 року:

апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані в її інтересах представником - адвокатом Павелком Р. С., - залишено без задоволення;

рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 27 січня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 05 лютого 2025 року - залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю;

факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20);

для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20;

у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі №6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно. Факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі №543/563/22);

апеляційний суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц);

апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції, надавши належну правову оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження факту спільного проживання з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спірний період, з урахуванням наведених вище критеріїв оцінки доказів, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем зазначених вимог. Доводи апеляційної скарги відповідачки правильність таких висновків не спростовують, оскільки не ґрунтуються на доказах та зводяться до загального цитування норм матеріального права. Тоді як про наявність між сторонами на момент придбання спірного майна тісних зв`язків, що притаманні подружжю, свідчать допитані в суді першої інстанції свідки, які вказували на те, що в орендованій квартирі відповідачка стала проживати разом із позивачем, який маючи постійне місце роботи та стабільну високу заробітну плату, утримував відповідачку, проживаючи разом з нею, платив за житло, забезпечував родину продуктами харчування, придбавав майно для цілей родини, називав відповідачку нареченою, спільно проводив з нею увесь час, сторони вели спільний побут та вживали заходи для подальшого створення родини та забезпечення її нерухомим майном та матеріальними благами;

доказів на спростування висновків районного суду, що спірне житло придбано за особисті кошти відповідачки матеріали справи не містять, як і будь-яких відомостей про наявність у неї джерел доходу, що виключає підстави вважати набуте майно її особистою власністю. Натомість, як правильно установив суд першої інстанції, позивачем доведено, що він мав кошти в сумі 6 500,00 дол. США, за які разом із відповідачкою і придбав спірну квартиру, так як в матеріалах справи маються довідки з місця роботи позивача, які вказують, що позивач отримував заробітну плату, якої було достатньо для накопичення зазначеної ним суми коштів. Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено спільне проживання сторін, наявність спільного побуту та спільного бюджету, спільних прав та обов`язків, про що вказувала, як сама відповідачка, так і допитані судом свідки, апеляційний суд вважав неспроможними та вказав, що вони спростовуються дослідженими апеляційним судом показаннями свідків, які довільно трактовані стороною позивачки у доводах апеляційної скарги. Підстав вважати показання свідків суперечливими, колегія суддів не вбачала, оскільки заявлений до встановлення факт спільного проживання сторін ґрунтується не на самих лише спільних фотознімках, а оцінці доказів у сукупності. Апеляційний суд погодився з оцінкою районним судом таких доказів у сукупності та правильністю його висновків, не спростованих відповідачкою, що наявні у справі доказам переконливо доводять, що хронологія взаємовідносин сторін свідчить про те, що вони активно будували свою родину, були разом з моменту початку спільного проживання, в період придбання спірної нерухомості, разом переїхали проживати в спірну квартиру, займаючись її ремонтом та облаштуванням, в подальшому одружившись, продовжили проживати в цій квартирі, в тому числі і після народження спільної дитини, протягом тривалого часу;

при залишенні без змін додаткового рішення суду першої інстанції про розподіл судових витрат, апеляційний суд вказав, що визначаючи розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, суд першої інстанції правильно застосував норми права, постановивши до стягнення розмір правничих витрат - 3 000,00 грн, який є співмірним зі складністю справи, із часом та обсягом виконаних робіт. Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують та зводяться до довільного тлумачення на власну користь положень статті 141 ЦПК України, правильно застосованої пропорційно до задоволених вимог з урахуванням встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю та презумпції спільності майна подружжя.

ОСОБА_1 18 червня 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 27 січня 2025 року, додаткове рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 05 лютого 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2025 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, змінивши при цьому додаткове рішення шляхом стягнення на користь відповідачки судових витрат у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2024 року у справі № 753/11423/22; від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20; від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16; від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц; від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц; від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19; від 19 лютого 2025 року у справі № 369/8409/20; від 08 квітня 2025 року у справі № 161/2205/23; від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц; від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц; від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц; від 09 жовтня 2024 року у справі № 753/11423/22; від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20; від 31 травня 2022 року у справі № 208/6075/20; від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17; від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18; від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18; від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17; від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц: від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23; від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц; від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

показаннями свідків, які допитані у судовому засіданні, не підтверджено факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2014 року по 12 серпня 2016 року, оскільки підтверджений ними факт іноді перебування сторін в одній квартирі (оскільки жодний із свідків і не мешкав зі сторонами та не може апріорі підтвердити постійне проживання сторін) без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Жоден зі свідків не вказав на конкретний час проживання сторін однією родиною, чи придбавалося сторонами у цей час спільне майно на конкретні спільні потреби, меблі, побутові речі, тощо. Так само і позивачем не надано жодного документального підтвердження, що сторони придбавали спільні речі, меблі, спільний одяг. У позивача відсутні будь-які документи на підтвердження укладення договору оренди на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , не надано чеків на оплату комунальних платежів, доказів оплати орендної плати за квартиру;

згідно висновків Верховного Суду пояснення свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу;

належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період придбання спірної квартири позивачем не надано та матеріали справи не містять. Той факт, що між сторонами були певні романтичні відносини не свідчить про те, що вони були такими, що притаманні чоловіку і жінці у шлюбі;

позивачем також не надано доказів, які б підтверджували його фінансову спроможність взяти участь у придбанні спірної квартири, доказів того, що для придбання квартири батько позивача зняв кошти з банківської картки сина для подальшого обміну на валюту для купівлі спірної квартири не надано. А надані довідки з роботи позивачам взагалі не свідчать про дохід позивача, а лише про отримання звичайної заробітної плати, що ніяк не підтверджує спроможність позивача дати половину коштів на купівлю квартири;

апеляційним судом при перегляді додаткового рішення порушено принцип пропорційності та статті 137, 141 ЦПК України. Суди застосували ці норми без урахування висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23. Дві з чотирьох позовних вимог позивача не були задоволені, відтак судом позов задоволено на 50%. Тому суд першої інстанції мав стягнути з позивача 15 000,00 грн, а не 3 000,00 грн витрат на правову допомогу. Судом першої інстанції неправомірно самостійно зменшено розмір стягнутих витрат на правничу допомогу на користь відповідачки з можливих до задоволення заявлених витрат на правову допомогу 50 % до 10 % без наявності аргументованого клопотання позивача про зменшення цих витрат та за відсутності визначених законом підстав для суду з власної ініціативи частково зменшити ці витрати за відсутності доказів не співмірності заявлених витрат на правову допомогу. У випадку скасування оскаржених рішень та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, з позивача слід стягнути судові витрати у повному обсязі.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 07 серпня 2015 року за ОСОБА_6 зареєстровано право приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_5 , батьками якої значаться: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 21 серпня 2023 року в справі №548/999/23 розірвано шлюб, зареєстрований 12 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , Хорольським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області, актовий запис № 62.

У період із 19 липня 2007 року по 12 квітня 2022 року ОСОБА_3 працював у ВАТ «Хорольський механічний завод» на посаді підсобника слюсаря-складальника, де його дохід становив: за період із липня по серпень 2007 року - 1 963,85 грн; за період липень-серпень 2011 року - 5 961,87 грн; за період із січня по грудень 2012 року - 56 303,09 грн; за період із січня по грудень 2013 року - 109 303,10 грн; за період із січня по грудень 2014 року - 112 947,87 грн; за період із січня по грудень 2015 року - 175 865,55 грн; за період із січня по грудень 2016 року - 257 352,21 грн; за період із січня по грудень 2017 року - 325 230,53 грн; за період із січня по грудень 2018 року - 346 328,02 грн; за період із січня по липень 2019 року - 177 862,88 грн.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області від 29 вересня 2023 року № 02-22/4321 ОСОБА_3 на підставі звернення власника житла визнано таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 та 29 вересня 2023 року знятий із зареєстрованого місця проживання за вказаною адресою.

На підтвердження заявлених вимог про встановлення факту, позивачем надано спільні фотознімки сторін. У суді першої інстанції допитано в якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що знає позивача, оскільки він навчався в одній школі з її дітьми. Підтвердила, що з жовтня 2014 року близько року сторони винаймали у неї квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Свідок бувала у них в квартирі та підтвердила, що кожного 7 числа місяця позивач платив за квартиру, привозив гроші додому, декілька разів приїздив разом з відповідачкою. Він також погоджував зі свідком, як власником житла, можливість придбання ліжка. На думку свідка, між сторонами були дуже гарні стосунки і вона вважала їх родиною. Зі слів позивача свідку відомо про його намір одружитися з відповідачкою, а також їх плани на придбання спільного житла.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що знає обох сторін та підтримує з ними дружні стосунки. Позивача знає з дитинства, а відповідачку із 2010 року, коли остання приїздила з Криму на канікули до бабусі. Свідку відомо, що сторони проживали разом у будинку поблизу «Механічного заводу», неодноразово бував у них у гостях. На думку свідка, вони жили разом як родина, добре ставилися одне до одного. Вони разом часто були в одних компаніях, їздили на річку, збиралися у них на орендованій квартирі з друзями. Зі слів позивача свідку відомо про його має намір одружитися та придбати спільне житло. Коли купили нову квартиру, то позивач робив у ній ремонт, свідок йому також допомагав, переносив будівельні матеріали. Також зі слів позивача свідку відомо, що половину грошей на квартиру дала мама відповідачки.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що за дорученням попереднього власника спірної квартири приймала участь у її відчуженні, у тому числі, давала оголошення про продаж та водила потенційних покупців для огляду житла. Свідок пояснила, що оглядати квартиру приїхав батько позивача ОСОБА_7 , який сказав, що буде купляти квартиру для своїх дітей. Свідок дала йому номер телефону власника житла з якою вони погодили ціну продажу 13 000,00 дол. США. Потім знову свідок зустрічалася із покупцями, де був позивач і його батько, позивач піднімав лінолеум, просив дозволити почати ремонт. Договір купівлі-продажу оформляли в нотаріуса, де були присутні батько позивача та відповідачка. Гроші за квартиру їй передав батько позивача і вони ходили в банк їх перевіряти. Купівлю-продаж оформили на відповідачку, а мати позивача казала, що дуже гарна їм попалася невістка. Батько позивача також купив для дітей стінку за 1 000,00 грн, стіл та килим по 500,00 грн. Свідку не відомо чиї були гроші на які купили квартиру.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що була сусідкою сторін, які восени 2014 року вселилися в орендовану квартиру АДРЕСА_3 . Свідок підтвердила, що позивач постійно проживав в цій квартирі, носив продукти. Свідку також відомо, що позивача на той час працював на «Механічному заводі», де вона також працювала. Свідку також відомо про намір позивача придбати власне житло, де саме їй не відомо.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що знає обох сторін та перебуває з ними у дружніх відносинах. У грудні 2014 року свідок приїздив зі служби у відпустку та приходив до сторін в гості на орендовану квартиру поблизу «Мехзаводу». У подальшому часто бували одне в одного на днях народженнях. Зі слів позивача свідку відомо про його намір одружитися, а також, що останній говорив, що відповідачка є його нареченою. Коли свідок приходив до них в гості на орендовану квартиру, то бачив, що вони живуть разом, у них були спільні речі, побут. Також зі слів позивача свідку відомо, що останній складає гроші на квартиру. Сторони також запрошували його в нову квартиру та говорили, що квартиру допомогли їм купити батьки. У новій квартирі вони робили ремонт, придбавали меблі. Загалом в гостях у сторін свідок бував близько 10 разів та вважав їх сім`єю, він також був присутній у них на весіллі.

Свідок ОСОБА_7 , батько позивача, суду пояснив, що у 2014 році його син почав зустрічатися з відповідачкою, яка після окупації Криму приїхала жити разом із братом до бабусі у м. Хорол. Коли у них стосунки стали серйозні, вони почали шукати квартиру, син сказав, що хоче жити окремо від батьків разом із дівчиною. Вони з відповідачкою знайшли орендоване житло у м. Хорол неподалік «Мехзавод», куди у жовтні 2014 року переїхали, це була квартира ОСОБА_4 , яку він особисто знав. На той час син працював на «Механічному заводі» і отримував гарну зарплату, утримував відповідачку. Остання не працювала, навчалася у м. Полтаві на психолога. Свідок неодноразово приходив до них в гості разом із дружиною. Діти кохали один одного і жили як родина, збиралися одружитися, придбавали посуд, ліжко. Вказав, що коли приїздила мама відповідачки, то вони родинами багато часу проводили разом, спільно їздили відпочивати в м. Львів. Влітку 2015 року, приїхавши у відпустку з Італії, мати відповідачки запропонувала придбати дітям квартиру. Домовлялися купити на двох, свідок говорив, що якщо грошей не вистачить, то він доплатить. Коли діти знайшли квартиру, то він з свідок їздив на неї дивитися, двері в квартиру відкрила сусідка. Потім він зустрівся із ОСОБА_11 , яка по дорученню займалася продажем цієї квартири. Вона дала номер телефону власниці, з домовлявся про вартість квартири, яка склала 13 000,00 дол. США разом із оформленням. Договір укладали 07 серпня 2015 року, позивача при укладенні договору не було, з підстав його зайнятості на роботі. Гроші він віддавав продавцю особисто. Оформити право власності на житло вирішили на відповідачку, бо довіряли їхній родині. Він разом із позивачем після купівлі-продажу квартири почали робити у ній ремонт. До того часу сторони проживали в орендованій квартирі. Свідок також суду пояснив, що для придбання квартири син дав йому банківську картку з якої він зняв кошти для подальшого обміну валюти з гривень на 6 500,00 дол. США. У новій квартирі син робив ремонт, сам переробляв опалення, купив котел. У подальшому діти одружилися і у них народилася донька. Мама відповідачки згодом подарувала їм телевізор, купила ліжко в нову квартиру, за її гроші вони робили ремонт на балконі. У них були дуже гарні стосунки, мама відповідачки передавала їм речі з Італії, продукти.

Свідок ОСОБА_8 , мати позивача, суду пояснила, що наприкінці літа 2014 року син повідомив їй, що зустрів гарну дівчину, сказав, що буде шукати квартиру, щоб жити разом окремо від батьків. У жовтні 2014 року вони орендували квартиру у її знайомої ОСОБА_4 . З відповідачкою свідок познайомилися уже коли син став проживати з нею на орендованій квартирі. На той час позивач працював на «Механічному заводі», отримував гарну заробітну плату та утримував відповідачку, яка на той час не працювала та навчалася у м. Полтаві. Коли мама відповідачки приїздила у відпустку з Європи, вони разом проводили багато часу. Тему придбання житла підняла мама відповідачки. Вирішили купувати на двох. У липні 2015 року позивач повідомив свідку, що за оголошенням знайшов житло і вони з чоловіком їздили її дивитися. Питанням оформлення квартири займався її чоловік, він і домовлявся по телефону із власницею про ціну. Договір купівлі-продажу укладали 07 серпня 2015 року у приватного нотаріуса Берези Д. В. За квартиру заплатили 13 000,00 дол. США. Половину з цих грошей дала мама відповідачки, а друга половина була позивача. Останній при укладенні договору не був присутній, бо був на роботі. Право власності на квартири зареєстрували за відповідачкою, яка через окупацію Криму залишилася без житла. На період придбання квартири син із відповідачкою жили як родина у орендованій квартирі, вони разом готували їжу, вели спільний побут, разом відпочивали. Неодноразово, коли діти доробляли ремонт у новій квартирі, вони ночували у них дома.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (див. пункти 41, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).

Касаційний суд вже вказував, що:

у статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22));

законодавець визначив в статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті. Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22));

така обставина (факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу), у разі пред`явлення позову про поділ спільного сумісного майна набутого під час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлюється під час розгляду такого позову. Також не виключається, що така обставина (факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу) визнається сторонами (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2023 року у справі № 757/19682/18-ц (провадження № 61-11480св23)).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19) зазначено, що:

«проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суди встановили, що: позивачем ОСОБА_3 надано належні та достатні докази спільного проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту та наявності взаємних прав та обов`язків з відповідачкою ОСОБА_1 в період придбання спірної квартири;

За таких обставин, суди обґрунтовано в порядку поділу спільного сумісного майна визнали за сторонами право власності по 1/2 частці спірної квартири.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2024 року у справі № 753/11423/22; від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20; від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16; від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц; від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц; від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19; від 19 лютого 2025 року у справі № 369/8409/20; від 08 квітня 2025 року у справі № 161/2205/23; від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц; від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц; від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц; від 31 травня 2022 року у справі № 208/6075/20 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17; від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18; від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18; від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17; від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц є необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу на користь відповідачки

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша та друга статті 141 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі East West Alliance Limited v Ukraine, заява № 19336/04,ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні «Lavents v. Latvia», заява № 58442/00, ЄСПЛ, від 28 листопада 2002 року, зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суди встановили, що:

позивач ОСОБА_3 у позові просив: встановити факт спільного проживання сторін однією сім`єю, як чоловіка і дружини, без реєстрації шлюбу у період із 02 жовтня 2014 року по 12 серпня 2016 року, визнавши їх спільною сумісною власністю з подальшим поділом по частці кожному, квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ;

позовні вимоги позивача ОСОБА_3 задоволено частково та визнано у порядку поділу спільного сумісного майна за сторонами право власності по частці спірного об`єкта нерухомого майна - трикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідачкою ОСОБА_1 понесені та документально підтверджені судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 30 000,00 грн;

стороною позивача не подано до суду обґрунтованого клопотання про зменшення розміру заявлених вищевказаних судових витрат, не наведено доказів на спростування фактів їх понесення відповідачкою та надання професійної правничої допомоги адвокатом у розмірі та об`ємі, зазначеному у детальному описі робіт (наданих послуг).

Таким чином, ураховуючи вимоги пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, встановивши, що у цій справі метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, який судом у цій частині задоволено, суди зробили обґрунтований висновок про часткове стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23; від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц; від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 є необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 27 січня 2025 року, додаткове рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 05 лютого 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання, як чоловіка і дружини, однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков