Справа № 473/586/25
РІШЕННЯ

іменем України

"03" липня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Ротар М.М., при секретарі Ніколаєнко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

встановив

в січні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.12.2022 року між сторонами було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого він передав ОСОБА_2 3000 доларів США та 40000 грн., які відповідач ОСОБА_2 зобов`язався повернути до 10 березня 2023 року. Факт передачі коштів підтверджується розпискою. Станом на час звернення з вказаним позовом до суду відповідач позику не повернув.

В зв`язку з чим, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу в загальному розмірі 165 788 грн. та 3% річних за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 9020,70 грн.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 04 лютого 2025 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі, справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

11 лютого 2025 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позовну, оскільки він не підписував розписку, грошові кошти не отримував.

Ухвалою суду від 16 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в загальному позовному провадженні.

Ухвалою суду від 03 липня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи.

В судове засідання від представника позивача адвоката Лукіянчина І.П. надійшла заява, в якій він позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем свого зареєстрованого місця проживання та через систему «Електронний суд».

За таких обставин суд вважає можливим ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 10 грудня 2022 рокуміж ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав в борг грошові кошти в сумі 3000 дол. США, та 40000 грн., які зобов`язувався повернути до 10 березня 2023 року. На підтвердження цих умов особисто відповідачем було написано розписку.

В судовому засіданні було встановлено, що позивачем сума позики була передана відповідачу, що підтверджується розпискою, яка була підписана відповідачем. Проте відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, оскільки не здійснив повернення грошових коштів, що були обумовлені договором.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, а знаходження розписки у позикодавця свідчить, згідно ст. 1047 ЦК України, про невиконання зобов`язання боржником у повному обсязі.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18).

Згідно положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором. В даному випадку сторони обумовили строк повернення боргу - не пізніше 10 березня 2023 року.

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами мали місце договірні зобов`язання, які відповідач порушив, а саме не повернув позивачу обумовлену суму, а тому суд вважає, що позовні вимоги про стягнення суми боргу по договору позики обґрунтовані та на підставі ст. 526 ЦК України підлягають задоволенню.

При цьому суд погоджується з вимогою позивача про стягнення еквівалента суми боргу в національній валюті, оскільки це узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 04 липня 2018 року в справі №14-134цс18. А тому у позивача є право просити стягнути суму боргу за курсом продажу валют визначеного Національним банком України. Станом на 30 січня 2025 року сума боргу за договором позики становить 125 760 грн. (3000 дол.США х 41,92) + 40000 грн. = 165 760 грн.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ст. 611 ЦК Україниу разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що ОСОБА_2 прострочив виконання грошового зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків щодо такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог позивача.

Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Днем, коли у позивача виникло право на звернення до суду за захистом свого права, є 11 березня 2023 року наступний день після настання терміну виконання зобов`язання за договором позики.

До суду позивач звернувся з позовом 30 січня 2025 року. Враховуючи, що строк позовної давності щодо вимог позивача є загальним і відповідно до ст. 257 ЦК України становить 3 роки, суд вважає, що позивачем строк позовної давності не пропущено.

В тойже час, п.18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Враховуючи зазначену норму п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, з огляду на те, що позивачем нараховуються 3% річних за період з 10.03.2023 року по 27.01.2025 рік, суд вважає, позовні вимоги про стягнення 3% річних на суму простроченого зобов`язання задоволенню не підлягають.

Отже з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню борг за договором позики у сумі 165 760 грн.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є нечинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний.

Судом було створено усі умови для реалізації відповідачем своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Неодноразово відкладалися судові засідання для вирішення клопотання про призначення експертизи, запропоновано відповідачу надати додаткові документи для проведення експертизи. Однак відповідач своїм правом не скористався, відповідних доказів не надав.

Згідно вимог ст. 133 ч.1 ЦПК України - судові витрати складаються із судового збору та інших витрат пов`язаних з розглядом справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені судові витрати, пов`язані з сплатою судового збору в розмірі 1398,50 грн.

Відповідно до вимог ст. 141 ч.2 п.1 ЦПК України - у разі задоволення позову на відповідача покладаються судові витрати, пов`язані з розглядом справи пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За такого, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1328 грн., враховуючи розмір задоволених позовних вимог 95% .

При вирішенні питання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1, пункту 1 ч. 3 ст. 133 та ч. 1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача суду надано: розрахунок витрат по цивільній справі від 30.01.2025 року, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №369, квитанція №1 від 23 січня 2025 року.

Згідно частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначені суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрата (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру (Постанова від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Так, позивачем ставилось питання про стягнення з відповідача на його користь суми понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн.

Суд, з урахуванням складності справи, ціни позову, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи, що адвокатом фактично було надано правову допомогу, складено позовну заяву та зібрано необхідні документи, суд вважає, що розмір гонорару в 15000 грн. є не обґрунтованим.

Так справа відноситься до категорії не складних справ, розгляд проводився в спрощеному провадженні.

Відтак, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення суми стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу до 5000,00 грн, оскільки суд вважає, що вона буде об`єктивно відповідати вимогам співмірності, а тому вимога позивача підлягає частковому задоволенню, а вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 89, 263-265, 273, ЦПК України, суд

ухвалив

Позов - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 ) борг за договором позики у розмірі 165 760 грн. (сто шістдесят п`ять тисяч сімсот шістдесят гривень), судовий збір в розмірі 1328 грн. (одна тисяча триста двадцять вісім гривень), витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень)

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 03 липня 2025 року.

Суддя: М.М. Ротар