РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

Головуючого судді Чішман Л.М.,

за участю секретаря Лайчук В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» про стягнення заборгованості із заробітної плати та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заборгованість по заробітній платі в розмірі 6417,70 грн. за недоплату за відпрацьовані 206 годин; 1595,16 грн недоплаченої компенсації за 6 днів невикористаної відпустки; середній заробіток за весь час затримки, починаючи з 06.03.2024 по день фактичного розрахунку в сумі 41400, 00 грн, 15000,00 грн моральної шкоди та 10000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, щона підставі укладеного між сторонами трудового договору №942 від 06.03.2023 позивач працював на посаді інспектора служби безпеки ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» .

В лютому 2024 позивачу було доручено скласти графіки та табелі щодо відпрацьованого робочого часу кожним працівником служби безпеки підприємства, в цей час ОСОБА_1 дізнався, що керівництвом ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» безпідставно та незаконно, замість відпрацьованих при кожному добовому чергуванні 24-х годин, йому та всім іншим працівникам служби безпеки, обраховується та оплачується лише за 22 години роботи.

На зауваження позивача про допущену недоплату до заробітної плати за фактично відпрацьовані надурочні години роботи, керівництво ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» категорично відмовилось здійснювати доплату за надурочну роботу.

04.03.2024 за ініціативою адміністрації ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» позивач був звільнений з 06.03.2024 за формальною підставою - за закінченням терміну дії трудового договору (ст.36 п.2 КЗпП України), на думку позивача в порушення вимог ст.47 КЗпП України, при звільненні позивача відповідачем не проведено повного розрахунку.

Позивач зазначає, що в наказі №07 к/мр від 04.06.2024 про звільнення ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що останній є особою з інвалідністю 2 групи, в порушення ч.7 ст.6 Закону України «Про відпустки», відповідач незаконно розпорядився виплатити компенсацію за невикористану відпустку з розрахунку лише за 24 календарні дні, замість передбачених 30 календарних днів, тобто недоплата становить за 6 календарних днів, на загальну суму 1595, 16 грн.

Також відповідачем не виплачено ОСОБА_1 недоплачені грошові кошти за 2 години кожного дня його чергування, натомість виплачено лише за 22 години цілодобового чергування замість 24 годин.

Позивач зазначив, що враховуючи загальну кількість чергувань, що становить 103 чергування, недоплата становить 206 години (103x2), на загальну суму 6417,70 грн.

Крім цього, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України, зазначив, що з відповідача на його користь підлягає стягненню середньомісячний заробіток за 6 місяців, на загальну суму 41400, 00 грн та моральну шкоду, заподіяну незаконними та протиправними діями відповідача в сумі 15000, 00 грн.

Ухвалою суду від 30.08.2024 у справі відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовногопровадження з повідомленням сторін (т. 1 а.с. 38).

25.09.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т. 1 а.с. 43-52).

В обґрунтування відзиву зазначено, що твердження позивача про формальність підстав для його звільнення є необґрунтованими, адже сторони попередньо обумовили річний термін праці ОСОБА_1 у ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія», підписали такі умови трудового договору, та у відповідності до норм чинного трудового законодавства та внутрішніх відкритих для позивача документів відбулося звільнення задля унеможливлення порушення домовленостей між позивачем та відповідачем, підставою видачі наказу №11К/тр від 03.03.2023 про звільнення позивача була відповідна заява позивача від 03.03.2023. Сторони погодили та підписали трудовий договір, що, по своїй суті регламентував предмет договору, строк його дії, загальні вимоги, права та обов`язки сторін, особливості режиму робочого часу, умови матеріального забезпечення та соціальні гарантії, відповідальність сторін, зміни, припинення та порядок розірвання договору, інші умови.

За увесь попередньо обумовлений (річний) період роботи позивача на підприємстві зі сторони ОСОБА_1 не виникало жодних питань, усних та/або письмових зауважень, пропозицій щодо внесення змін до Договору у відповідності до п. 6.1. трудового договору.

Фактично відповідач не повідомляв позивача про можливе продовженння дії трудового договору, а ОСОБА_1 , у свою чергу, про таке бажання не повідомляв та не подавав відповідні заяви, хоча був обізнаний, що згідно трудового договору його було прийнято на річний термін, як передбачено за п. 1.4. Розділу «Предмет договору, строк дії, загальні вимоги та визначення» трудового договору».

04.03.2024, враховуючи домовленості між сторонами, що вбачається із тексту трудового договору № 942 від 06.03.2023, який було погоджено та підписано обома сторонами, «Житомир-Агробудіндустрія» було видано наказ «Про звільнення з роботи» № 07К/тр від 04.03.2024, на підставі якого ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» звільнило ОСОБА_1

06.03.2024 позивач ознайомився з даним наказом, отримав його копію та письмові повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, а також трудову книжку, про що свідчить його власноручний підпис та власноруч вказані прізвище та ініціали.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою з пропуском строку позовної давності, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України, оскільки дізнався про начебто порушення відповідачем своїх прав, які намагається захистити в судовому порядку 06.03.2024, а до суду звернувся з позовною заявою 29.08.2024.

Фактично строк позовної давності розпочався з 07.03.2024 та закінчився 07.06.2024.

Положенням ч. 4 ст. 267 ЦК закріплено, що сплив позовної давності, ж застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач жодним чином не обґрунтував поважності причин пропуску процесуального строку та/або не подав додатково заяву про поновлення пропущених строків, як це передбачено за ст. 127 ЦПК України.

Відповідач наголосив, що під час прийняття позивача на роботу ОСОБА_1 не надавав жодних усних/письмових повідомлень разом із документами щодо того, що він є особою з інвалідністю 2 групи, у зв`язку із чим, 02.09.2024 відповідачем було ініційовано службове розслідування та видано наказ «Про створення комісії по проведенню службового розслідування по факту не проведення повного розрахунку при звільненні» № 22-ОД від 02.09.2024 року

06.09.2024 відповідачем проведено службове розслідування по факту непроведення повного розрахунку при звільненні позивача, за результатами проведення якого було складено відповідний Акт.

За результатами службового розслідування відповідачем видало наказ «Про виплату компенсації за частину використаної основної щорічної відпустки» № 23-ОД від 06.09.2024 року.

12.09.2024 відповідач розрахував необхідну до сплати позивачу суму грошових коштів у розмірі 1 284, 10 грн та 17.09.2024 направив листа вих. № 356 від 17.09.2024 на поштову адресу позивача, в якому повідомив про необхідність з`явитись для отримання нарахованих грошових коштів у якості компенсації за частину невикористаної основної щорічної відпустки в кількості 06 календарних днів або ж направити на поштову чи електронну адресу відповідача письмове повідомлення із зазначенням актуальних банківських реквізитів задля здійснення таких виплат протягом 5 календарних днів з дня отримання такого листа.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заборгованості по заробітній платі в розмірі 6417, 70 грн за недоплату за відпрацьовані 206 годин, представник відповідача зазначив, що на підприємстві ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» діє підсумований робочий час у відповідності до внутрішніх установчих документів Товариства, у відповідності до наказу № 172-ОД «Про підсумований робочий час» від 30.12.2015.

Таким чином, при прийнятті на роботу позивача, останній був ознайомлений із Правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» від 10.12.2021.

Відповідно розділу 5 «Робочий час і час відпочинку» вказаних Правил внутрішнього трудового розпорядку у п. 5.1. передбачено, що норма тривалості робочого часу працівників становить 40 годин на тиждень.

Під час складання графіка змінності необхідно дотримуватися Методики рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, які затверджені наказом Мінпраці від 19.04.2006 № 138, у яких зазначені умови та порядок застосування підсумованого обліку робочого часу відповідно до законодавства.

Позивач при прийнятті його на роботу під підпис ознайомлений із наказом відповідача № 11К/тр від 03.03.2023 «Про прийнятті роботу», а також із додатком 1, що встановлював тривалість зміни 24 години при тривалості робочого часу упродовж зміни 22 години.

Фактично позивач намагається обрахувати начебто недоплачені грошові кошти за 2 години кожного дня, обраховуючи перерви, час яких не може вважатися робочим часом працівника, так як цей час виділено на відпочинок.

Щодо позовної вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки в розмірі 41400, 00 грн представник відповідача зазначив, що такої заборгованості не існує в цілому, так як позивач розрахував її як ту, що начебто мала нараховуватися за 24 години, а не за 22 (без врахування перерв).

Таким чином, на думку представника відповідача дана позовна вимога є похідною від вимоги про стягнення невиплаченої заборгованості по заробітній, а тому також не підлягає задоволенню.

Представник відповідача зазначив, що позивачем не доведено завдання йому відповідачем моральної шкоди.

Крім цього, у відзиві зазначено, що Центрально-західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці фактично виявило відсутність будь-яких порушень зі сторони ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» в частині дотримання вимог трудового законодавства по відношенню до інспектора служби безпеки ОСОБА_1 , адже такі дані (виявлені порушення) абсолютно відсутні за Актом, який, по своїй суті є документом, складеним в результаті проведення позапланового контролю щодо додержання вимог законодавства у сфері праці у ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» .

30.09.2024 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому просив критично оцінювати відзив на позовну заяву, який, на його думку, є безпідставним, обґрунтовується власними хибними твердженнями, ґрунтується на неналежних та недіючих документах (т. 1 а.с. 157-161).

Так, ОСОБА_1 зазначив, що не відповідають фактичним обставинам справи та не доказуються жодними письмовими доказами твердження відповідача про те, що ніби йому були надані письмові повідомлення про нараховані та виплачені суми при зільненні. Навпаки, він звертався до працівників бухгалтерії товариства про надання письмових повідомлень та розрахунків про нарахування та виплату належних платежів при звільненні, але жодних розрахунків та повідомлень позивачу надано не було.

Позивач зазначив, що станом на 06.03.2024 не знав та не міг знати про порушення його прав щодо неповного розрахунку при звільненні, а тому не пропустив строк позовної давності при зверненні з даним позовом, оскільки не отримав письмових повідомлень та розрахунків про нарахування та виплату належних платежів при звільненні. Тільки 12.07.2024 позивач дізнався про це, отримавши від фахівця-бухгалтера ОСОБА_2 розрахунки сум заборгованості.

Не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи твердження відповідача що ніби йому не було відомо про те, що позивач є особою з інвалідністю другої групи, адже при прийнятті на роботу надавав копію висновку МСЕК про встановлення 2 групи інвалідності, в бухгалтерії заповнював спеціальні бланки, картку.

Відповідач безпідставно посилається на наказ товариства №172-ОД від 30.12.2015 (який є недійсним) та на Правила внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» від 10.12.2021, адже з такими документами під час прийняття на роботу та під час роботи позивач ознайомлений не був.

Лише в березні 2024 року керівництво знайшло недіючий Наказ №172-ОД від 30.12.2015 та змусило працівників служби безпеки товариства розписатись про ознайомлення з ним.

Позивач не погоджується з актом позапланової перевірки Центрально-західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці.

18.09.2024 відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності передбачених ст. 233 КЗпП України.

Ухвалою суду від 12.11.2024 витребувано у відповідача штатний розпис за 2023-2024 роки із зазначенням посадового окладу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що займав посаду інспектора служби безпеки ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» (т. 1 а.с. 224-225).

Ухвалою суду від 10.02.2025 заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог залишено без розгляду.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав викладених в позовні заяві.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову, з підстав викладених у відзиві.

Вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 06.03.2023 між ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» та ОСОБА_1 було укладено строковий трудовий договір № 942 (Т.1 а.с. 12-14).

Відповідно до п. 1.4, договір укладено на підставі наказу на прийняття № 11 К/Тр від 03.03.2023 року і набуває чинності з моменту його підписання і діє до дати видачі наказу до 06.03.2024 року включно. Відповідно до вказаних документів позивач працював на посаді інспектора служби безпеки ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» .

Згідно п. 9.2 договору, працівником надано роботодавцю ряд документів, зокрема медичну довідку( Т.1 а.с. 14).

Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ № 549723 підтверджується, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи з 10.12.2010 довічно.

04.03.2024 ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» було видано наказ «Про звільнення з роботи» № 07К/тр від 04.03.2024, яким звільнено ОСОБА_1 у зв"язку з закінченням строку дії трудового договору, на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України. Бухгалтерії провести остаточний розрахунок та виплатити компенсацію за невикористану відпустку з розрахунку 24 к.д( Т. 1 а.с.17).

В судовому засіданні, в якості спеціаліста щодо нарахування розміру заробітної плати та інших виплат була опитаня головний бухгалтер ТОВ«Житомир-Агробудіндустрія», яка в свою чергу зазначила, що відрахування обов"язкових платежів ( податків та зборів) з ОСОБА_1 було проведено з урахування того, що він є особою з інвалідністю 2 групи.

Враховуючи те, що зі змісту п. 9.2 трудового договору вбачається, що працівником- ОСОБА_1 надано роботодавцю ряд документів, зокрема медичну довідку(нарахування заробітної плати позивачу проводилось з урахуванням того, що він є особою з інвалідністю 2 групи, суд приходить до висновку про те, що роботодавцю було відомо про наявність у ОСОБА_1 - 2 групи інвалідності.

Відповідно до ч. 7 ст. 6 Закону України "Про відпустки" особам з інвалідністю I і II груп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а особам з інвалідністю III групи - 26 календарних днів.

Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8.02.1995 №100 визначено порядок, зокрема п. 7 Порядку №100, щодо обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, а саме шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Суд погоджується з розрахунком компенсації неотриманої відпустки складеної відповідачем за № АБ -0000041 від 12.09.2024, яка становить 1595,16 грн. (з розрахунку 265,86 грн. х 6 календарних днів), що з урахування обов"язкових платежів становить 1284,10 грн.

Враховуючи, що при звільненні відповідачем не було враховано тієї обставини, що позивач є особою з інвалідністю 2 групи та компенсація за невикористану відпустку нарахована за 24 календарних дні замість 30 календарних днів, суд вважає вимогу про стягнення компенсації за невикористану відпустку такою, що підлягає до задоволення та стягує вказану компенсацію з урахуванням обов"язкових платежів в розмірі 1284,10 грн.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заборгованості по заробітній платі в розмірі 6417, 70 грн за недоплату за відпрацьовані 206 годин.

Відповідно до наказу № 172-ОД «Про підсумований робочий час» від 30.12.2015 на ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» діє підсумований робочий час, який передбачає обідню перерву для інспектора служби безпечки з 13-14 год та з 22 -23 год( Т. 1 а.с. 19-21)

ОСОБА_1 03.03.2023 під час прийняття на роботу був ознайомлений із Правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» від 10.12.2021, про що свідчить власноручний підпис в наказі відповідача № 11К/тр від 03.03.2023 «Про прийнятті роботу» "ознайомлений із наказом та з додатком 1до нього". Правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» від 10.12.2021 встановлюють тривалість зміни 24 години при тривалості робочого часу упродовж зміни 22 години. ( а.с., 59, 234).

Розділом 5 «Робочий час і час відпочинку» вказаних Правил внутрішнього трудового розпорядку у п. 5.1. передбачено, що норма тривалості робочого часу працівників становить 40 годин на тиждень.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не доведено, що недоплачені на його думку 2 години є робочим часом, вказаний час на думку суду є перервою для відпочинку, яка оплаті не підлягає.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заборгованості по заробітній платі в розмірі 6417, 70 грн за недоплату за відпрацьовані 206 годин до задоволення не підлягає.

щодо строку звернення до суду

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Кодекс законів про працю України встановлює спеціальну позовну давність для спорів в межах трудових відносин.

Так ст. 233 КЗпПУ визначає, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

ОСОБА_1 звільнено з роботи 06.03.2024, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою 29.08.2024, та на думку відповідача пропустив визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП України строк на звернення, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Посилання відповідача щодо пропуску строку звернення до суду позивачем, суд до уваги не примає, оскільки відповідачем не надано суду достовірного доказу, що позивачу під час звільнення та ознайомлення зі змістом наказу про звільнення, вручено письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. Зі змісту наказу вбачається, що розписка про ознайомлення з наказом та вручення письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні складається з двох частин, а саме після запису з наказом ознайомлений дві крапки позивач поставив свій підпис та прізвище з ініціалами, проте після запису про отримання письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні дві крапки відсутній власноручний підпис та не зазначені прізвище та ініціали особи, що отримала вказані відмості. Крім того, на підтвердження обставин вручення письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні відповідач зазначив, що розрахункова відомість ( Т. 1 а.с. 22) є саме тим письмовим повідомленням про нараховані та виплачені суми при звільненні ОСОБА_1 , однак зі змісту вказаного документа вбачається, що останній підписано директором Оленою Антоневською 25.03.2024, що вказує на те, що письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні складено набагато пізніше від дати звільнення - 06.03.2024 та взагалі не містять відомостей ( про дату) про його отримання позивачем.

Відповідачем інших належних та переконливих доказів про те, що на день розгляду справи позивачу вручено в належний спосіб письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні суду не надано.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку

Статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Суд погоджується з запереченнями представника відповідача, що заборгованості по невиплачені заробітні платі ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» перед ОСОБА_1 не існує, та судом відмовлено в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заборгованості по заробітній платі в розмірі 6417, 70 грн за недоплату за відпрацьовані 206 годин.

Проте, вимога про стягнення компенсації за невикористану відпустку судом частково задоволена, суд погоджується з тим, що факт затримки розрахунку відповідача з позивачем при звільненні мав місце в частині несвоєчасної виплати компенсації за невикористану відпустку та вимога позивача про стягнення середнього заробітку за цей час є обґрунтованою.

Однак, вирішуючи спір по суті, суд вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з наступного.

Суд у відповідності до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц (14-623цс18) враховує, що метою ст.ст.116,177 КЗпП Україниє захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Крім того, з огляду на положення ч. 2 ст. 117 КЗпП України, розмір середнього заробітку, що може бути стягнуто судом з роботодавця, залежить від задоволення вимоги про стягнення несплаченої заробітної плати при звільненні.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно достатті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі № 165/622/20 (постанова від 20 травня 2021 року).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач дізнавшись про порушене право позивача, в найкоротші строки власне здійснив нарахування та направив 18.09.2024 повідомлення про можливість отримання вказаних сум позивачу. Представник відповідача та суд, неодноразово наголошували позивачу в судових засіданнях про можливість отримання нарахованих сум компенсації за невикористану відпустку, або повідомити рахунок на який слід здійснити перерахування кошт, однак позивач не скористався наданим йому правом на отримання коштів, оскільки розраховував за рішенням суду отримати значно більшу суму. Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з повний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

При вирішенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує, що середній заробіток, за підрахунком позивача становить 41400,00 грн., що більше ніж у тридцять разів перевищує заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відлпустку, яка підлягає до стягнення за рішенням суду - в сумі 1264,10 грн і на думку суду, не відповідає вимогам справедливості та пропорційності.

З метою дотримання критеріїв справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, який допустив порушення трудового законодавства та законодавства про оплату праці, суд дійшов висновку, що встановлені обставини справи, а саме розмір заборгованості, строк в який відповідачем усунуто порушення та строк звернення позивача до суду дають підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 41400,00 грн. до 3000,00 грн. Вказана сума, на думку суду, є пропорційна недоотриманим грошовим коштам, з огляду на розмір недоплат компенсації за невикористану відпустку .Суд вважає, що саме за таких обставин будуть враховані та дотримані інтереси обох сторін.

щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди

За правилами ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Дослідивши письмові матеріали, встановивши фактичні обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди з огляду на наступне. Судом достовірно встановлено, що позивачу вчасно не нараховано та не виплачено компенсацію за частину невикористаної відпустки. Безперечно такі дії викликали у позивача негативні емоції, занепокоєння, переживання, втрату звичайного способу життя, призвели до необхідності вживати додаткові заходи для усунення порушень та відновлення порушеного права, в тому числі, щодо звернення до суду за захистом порушених прав. Беручи до уваги всі фактичні обставини справи, виходячи із засад розумності і справедливості, суд визначає розмір морального відшкодування в сумі 2000,00 грн. Суд вважає, що такий розмір моральної шкоди буде ефективним засобом юридичного захисту порушеного права позивача і здатен компенсувати понесені ним психо-емоційні втрати немайнового характеру. Матеріалами справи не підтверджується розмір завданої позивачу шкоди на суму 15000,00 грн.

щодо розподілу судових витрат

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір з вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1211,20 грн та з вимоги про стягнення моральної шкоди 1211,20 грн.

Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що вказані вимоги як позивача так і відповідача підлягають до задоволення частково з огляду на наступне. Згідно з положеннями п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на правничу допомогу. Відповідно до положень п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених позивачем витрат з надання правничої допомоги представником позивача надано договір № 06-98 від 29.05.2024 про надання адвокатом Черниш М.М. правової допомоги ОСОБА_1 , ордер про надання правничої (правової) допомоги від 27.08.2024, витяг з єдиного реєстру адвокатів, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю ( Т. 1 а.с.216-220), додаткову угоду № 1 до договору від 29.05.2024 ( Т.2 а.с. 38) в якому вартість готорару адвоката становить 10 000,00 грн., детальний опис наданих робіт( Т.2 а.с 39), квитанцію про перерахування позивачем 10000,00 грн. адвокату від 11.12.2024.

В свою чергу відповідач 20.02.2025 направив заяву про вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу з позивача, яку визначив в розмірі 20000,00 грн.(Т. 2 а.с.55-59). До заяви долучив договір укладений з адвокатом Бугайчуком М.В. про надання правничої допомоги від 19.04.2024(Т. а.с.62-64), додаток до договору № 2 з визначенням видів правничої допомоги та розміру гонорару в сумі 20000,00 грн., ордер № 10099694 від 10.09.2024, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Бугайчуком М.В., посвідчення адвоката, рахунок на оплату коштів гонорару на суму 20000,00 грн. Частинами 4, 5 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Враховуючи категорію і складність даної справи, зміст заявлених позивачем позовних вимог, обсяг робіт, виконаних адвокатами; з огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково; сторонами понесено судові витрати на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги, що підтверджено належними доказами; суд вважає, що вимога сторін про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає до задоволення частково. З урахування того, що позовні вимоги ОСОБА_1 в розмірі 74486,86 грн. задоволено частково в розмірі 6284,10 грн, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача 2000,00 грн понесених ним витрат на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги. Враховуючи, що суд відмовив в задоволенні позовних вимог щодо стягнення невиплаченої заборгованості по заробітній платі в розмірі 6417,70 грн за недоплату за відпрацьовані 206 годин, позовну вимогу про стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволені частково, а відповідач поніс витрати на правову допомогу для захисту своїх прав з цих питань, суд стягує з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Суд вважає, що такий розмір витрат на правничу допомогу є реальним, обґрунтованим та співмірним з обсягом виконаних адвокатами робіт, що підтверджується матеріалами справи.

Керуючись ст.ст. 116,117,233,237-1 КЗпП України, Законом України "Про відпустки",ст.ст. 12, 76, 77, 81, 141, 259, 263-268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Стягнути з ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» на користь ОСОБА_1 1284,10 грн. компенсації за невикористану відпустку та 3000,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, 2000,00 грн. моральної шкоди, 2000,00 грн витрат на правову допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» на користь держави 2422,40 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» 4000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення набирає законноїсили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

Відповідач: ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія», місцезнаходження м. Житомир, вул. Промислова, 10,

Повний текст рішення виготовлено 09.07.2025

Суддя Л.М. Чішман