Справа № 703/4657/25
УХВАЛА

про залишення заяви без руху

23 липня 2025 року суддя Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Прилуцький В.О. розглянувши заяву ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою

встановив:

До суду надійшла ОСОБА_1 , про визнання фізичної особи ОСОБА_2 безвісно відсутньою.

На обґрунтування заяви зазначено, що заявник перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням суду від 02 липня 2024 року розірвано. Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_3 , яка перебуває на його утриманні, оскільки мати доньки ОСОБА_2 жодним чином не піклується про дитину та відомості про її місце знаходження відсутні.

Встановлення безвісно відсутньою фізичної особи ОСОБА_2 необхідно заявнику для отримання соціальних пільг та отримання висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки.

В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Прилуцькому В.О.

Вивчивши подані матеріали заяви, вважаю за необхідне наведену заяву залишити без руху та надати заявнику строк для усунення недоліків, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 293 ЦПК України встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження, серед іншого, справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою (пункт 3 частини другої статті 293 ЦПК України).

Отже заяви у справах окремого провадження повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим статтями 175,177 ЦПК України, так і спеціальним нормам процесуального законодавства, що врегульовують порядок вирішення судом порушеного питання, зокрема у справах за заявами про розгляд судом справ про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, встановленого статями 305-309 ЦПК України.

Відповідно до статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку (частина перша статті 306 ЦПК України).

Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування).

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦПК України; вживання заявником заходів до розшуку особи, наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 міститься висновок, що норма статті 43 ЦК України передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Системний аналіз вказаних норм дозволяє дійти висновку, що сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом тривалого часу в місці її постійного проживання не може бути підставою для визнання особи безвісно відсутньою.

Необхідними доказами у справах про оголошення особи померлою чи визнання її безвісно відсутньою є письмові докази (довідка про місце проживання особи; довідка з місця роботи особи; відповіді органів внутрішніх справ, житлово - експлуатаційних організацій; довідки з адресних столів про відомості, які вони мають про відсутню особу); інформація з державної прикордонної служби України щодо перетинання державного кордону України; довідка про перебування на обліку в органах Пенсійного фонду України, як одержувача пенсійних виплат; відомості з державної податкової служби про наявність доходів щодо відсутньої особи; показання свідків (родичів, друзів, співробітників, сусідів відсутньої особи).

Суд, зазначає, що визнання особи безвісно відсутньою має широке коло правових наслідків, тому мають бути вжитті всі заходи для з`ясування обставин зникнення особи, заходи щодо її розшуку.

Відповідно до статей 307, 308 ЦПК України суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме. Одночасно суд вживає заходів через органи опіки та піклування щодо встановлення опіки над майном фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, якщо опіку над майном ще не встановлено. Суд розглядає справу за участю заявника, свідків, зазначених у заяві, та осіб, яких сам суд визнає за потрібне допитати, і ухвалює рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або про оголошення її померлою.

Отже, предметом доказування в даній категорії справ є: 1) безвісна відсутність громадянина; 2) наявність правової зацікавленості особи, що подає заяву про визнання громадянина безвісно відсутнім; 3) вживання заявником заходів до розшуку особи; 4) неможливість встановлення місця знаходження даної особи; 4) існування обставин, що дають підставу вважати, що особа може умисно ховатися: знаходитися в розшуку, не бажає виплачувати аліменти або виконувати інші рішення суду тощо; 5) відсутність спору про право.

Заявник ОСОБА_1 в заяві зазначає, що ОСОБА_2 зареєстрована по АДРЕСА_1 , однак там не проживає. На підтвердження зазначених даних заявник надає копії актів від 15 квітня 2025 року та від 26 травня 2025 року. Відповідно до зазначених актів, ОСОБА_2 зареєстрована, але не проживає по АДРЕСА_1 , термін на протязі якого ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою становить близько року. Однак з акту від 06 травня 2025 року вбачається, що протягом року ОСОБА_2 приїзджала кілька разів у с. Княжа разом із співмешканцем на вихідні чи на декілька днів і їхала із села.

Заявником ОСОБА_1 не надано відомостей органу реєстрації місця проживання осіб за місцем проживання (реєстрації) особи, яку просить визнати безвісно відсутньою ОСОБА_2 , щодо її не проживання за даною адресою із зазначенням періоду не проживання.

До того ж, усупереч ч. 2 ст. 43 ЦК України не вказано, з якого часу заявник просить оголосити ОСОБА_2 безвісно відсутньою, не вказано свідків, які можуть підтвердити обставини зазначені у заяві.

Крім того, в поданій заяві не зазначено організацій, до яких необхідно здійснити запити за останнім місцем проживання відсутньої (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування, прикордонної служби), що перешкоджає суду здійснити належну підготовку до розгляду справи по суті, як передбачено статтею 307ЦПК України.

Також заявник не зазначає будь-яких відомостей про місце роботи ОСОБА_2 , відомостей про його сім`ю (батьків, братів, сестер тощо), близьких осіб, співробітників, інших осіб із зазначенням їх прізвищ, імен, по батькові, місця проживання чи роботи, контактних даних тощо, які можуть дати свідчення про місцеперебування ОСОБА_2 та/або на права та обов`язки яких може вплинути рішення суду щодо визнання її безвісно відсутньою.

Суд також враховує, що процес розшуку безвісно відсутніх осіб регулюється такими нормативно-правовими актами як Кримінальний кодекс України, Кримінальний процесуальний кодекс України, Законом України «Про Національну поліцію» та Законом України «Про оперативну-розшукову діяльність».

Заявник зазначає, що відомості про місцезнаходження ОСОБА_2 відсутні з якого часу не зазначає, з акту від 26 травня 2025 року вбачається, що орієнтовно з травня 2024 року ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації, водночас заявник не зазначає про здійснені заходи з пошуку ОСОБА_2 з часу її зникнення до 17 липня 2025 року, а саме звернення до відповідного Головного територіального управління Національної поліції у Звенигородському районі Черкаської області. В матеріалах заяви відсутні і відповіді від відповідного управління Національної Поліції про здійсненні заходи щодо такого розшуку ОСОБА_2 .

Ч. 4 ст. 294 ЦПК України передбачає, що справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

З поданої до суду заяви ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою вбачається, що ним не зазначено жодної заінтересованої особи.

З урахуванням викладеного та зазначеної в заяві мети, заявнику необхідно визначити коло осіб, які можуть бути залучені до участі у справі в якості заінтересованих осіб з врахуванням їх юридичного інтересу.

Ч. 1 ст. 177 ЦПК України зазначає про те, що позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Відповідно заявнику ОСОБА_1 , після визначення кола заінтересованих осіб, слід надати до суду копії заяви та копії всіх доданих до неї документів, відповідно до кількості заінтересованих осіб.

Крім того, заявником ОСОБА_1 надано до суду копію адвокатського запиту від 30 травня 2025 року до Звенигородського ВДРАЦС у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та зазнчано, що відповідь отримано не було.

Однак, жодних доказів, отримання Звенигородським ВДРАЦС у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вказаного вище запиту матеріали заяви не містять.

Ч. 1 ст. 84 ЦПК України зазначає про те, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Таким чином заявнику слід надати докази отримання адвокатського запиту від 30 травня 2025 року відділом ДРАЦС, що буде підтвердженням неможливості отримання відомостей заявником самостійно.

Ч. 6 ст. 95 ЦПК України передбачено, що якщо до суду подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Заявник ОСОБА_1 надав до суду копії доказів, зокрема: акт від 26 травня 2025 року; копію характеристики ОСОБА_4 , копію акту від 15 квітня 2025 року, довідка від 28 лютого 2025 року, відповідь про місце реєстррації від 07 квітня 2025 року.

Суд вважає за необхідне витребувати у заявника ОСОБА_1 оригінали зазначених вище письмових доказів.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт

1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких-не допустити судовий процес у безладний рух. Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв`язку з наведеним, вимога суду про усунення недоліків заяви не є порушенням права на справедливий судовий захист.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно ч. 9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Отже, враховуючи аналогію закону, заява не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України з підстав викладених вище.

За таких підстав, заявнику слід усунути зазначені в ухвалі недоліки. Без підтвердження вказаних обставин, суддя не може вирішити питання про відкриття провадження у справі.

Згідно із частиною першою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

На підставі викладеного, керуючись статтями 46, 95, 175, 177, 185, 293, 306, 317 ЦПК України, суддя,

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою, - залишити без руху.

Встановити заявнику строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків - п`ять днів з дня отримання копії даної ухвали.

Роз`яснити заявнику, що у разі невиконання вимог ухвали, заява буде вважатися неподаною та підлягатиме поверненню.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя : В.О. Прилуцький