Справа № 161/9340/21 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В.
Провадження № 22-ц/802/420/25 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю

секретар судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 , про відшкодування вартості безпідставно набутого майна, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 , поданою її представником ОСОБА_2 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 10.10.2009 він із ОСОБА_5 перебував у шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.10.2018 було розірвано. ОСОБА_5 є донькою відповідачки ОСОБА_4 .

Позивач зазначав, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 було погоджено здійснення будівництва на належній відповідачці ОСОБА_4 земельній ділянці по АДРЕСА_1 . Відтак, з 2010 року він здійснював будівництво спірних об`єктів нерухомого майна шляхом особистої участі та фінансування грошовими коштами, зокрема, будівництво об`єктів нерухомого майна, викладення бруківки, здійснювалося за рахунок коштів, які він отримував від здійснення підприємницької діяльності та внаслідок особистої участі в будівництві. Вказував, що відповідач не володіла грошовими коштами, необхідними для фінансування будівництва.

Як наслідок, на земельній ділянці відповідачки було зведено два об`єкти нерухомості. Доказами, які підтверджують здійснення ним будівництва, є документи, що підтверджують придбання необхідних товарів та оплату будівельних послуг.

Оскільки відповідач відмовляється здійснювати переоформлення права власності на збудовані ним будівлі або обговорювати питання щодо грошової компенсації затрачених ним ресурсів, він змушений звертатися до суду за захистом своїх права.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на його користь вартість безпідставно набутого майна в розмірі 4550693,00 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 вартість безпідставно набутого майна в розмірі 2 275 346 гривень 50 копійок. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору, в сумі 5675 гривень та 536 гривень 80 копійок за подання заяви про забезпечення позову. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати за проведення будівельно-технічної експертизи в сумі 12116 гривень 48 копійок. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивач у поданій до суду первісній позовній заяві зазначав про будівництво ним двох будинків, підстав позовних вимог щодо будівництва гаража та бані не заявляв, тому це , на її думку, є грубим процесуальним порушенням, оскільки позов повинен розглядатися і вирішуватися судом саме в межах підстав позовних вимог, визначених позивачем. У поданій до суду позовній заяві позивач не вказує, на якій саме земельній ділянці побудовано житлові будинки. Вказана підстава позовних вимог не визначена позивачем. ОСОБА_4 володіє цілим рядом земельних ділянок в АДРЕСА_1 . Водночас, суд допускає грубу помилку в контексті оцінки правовідносин та невідповідності встановлених фактичних обставин справи. Так, суд у мотивувальній частині рішення вказував, що на земельній ділянці з кадастровим номером :04:001:5565 за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу ОСОБА_4 , реконструйовано житловий будинок, збудовано лазню, гараж та здійснено благоустрій території. Однак, сторона відповідача протягом усього судового розгляду вказану обставину не визнавала та заперечувала. Оскільки на цій земельній ділянці жодні житлові будинки не побудовані. Вказана земельна ділянка згідно з долученим до матеріалів справи Державним актом про право власності на земельну ділянку є землею сільськогосподарського призначення, що виключає право її забудови. Такій земельній ділянці жодна поштова адреса, зокрема: АДРЕСА_1 , органом місцевого самоврядування не присвоювалась. Отже, будівництво на такій земельній ділянці не є підставою для задоволення позовних вимог позивача.

Покликається на те, що позивачем не доведено, що він власними силами та коштами, отриманими від підприємницької діяльності, фінансував вказане будівництво. Долучені позивачем накладні, специфікації не є доказами оплати та фінансування будівництва. До матеріалів справи не долучено жодного доказу, що ОСОБА_3 мав будь-які доходи від підприємницької діяльності, а також доказів наявності фінансової спроможності для такого будівництва.

Вважає, що суд безпідставно проігнорував пояснення свідків, які вказували, що особисто їм було відомо, що вона виділяла на будівництво кошти, водночас взяв до уваги пояснення, які вона надавала в межах кримінального провадження щодо недекларування нею двох будинків. Суд, постановляючи вказане рішення, не вірно визначив фактичні обставини справи.

Разом з тим, вважає, що судовий експерт Бочуляк Р. П. допустив порушення вимог законодавства щодо оформлення висновку судового експерта; самостійного збирання матеріалів, що підлягають дослідженню, а також самостійний вибір вихідних даних для проведення судової експертизи. При цьому суд вказаний висновок вважав належним та допустимим доказом, а доводи та мотиви сторони відповідача в судовому рішенні не спростовані та не оцінені судом.

Вказує, що ОСОБА_3 мотивує позов тим, що між ним та ОСОБА_4 існували домовленості щодо фінансування будівництва. Тобто, ОСОБА_3 вказує на договірний характер відносин сторін. Суть договірних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 полягала в тому, що останній за рахунок особистих коштів ОСОБА_4 допомагає з будівництвом взамін чого отримує право на проживання у житловому будинку, де власне і був зареєстрований ще до початку будівництва. Отже, вважає, що факт наявності домовленостей між сторонами виключає застосування ст.1212 ЦК України.

Також покликається на безпідставне незастосування судом строку позовної давності до вимог позивача, який мав би право звертатися за захистом своїх прав з моменту завершення виконання будівельних робіт. Однак, в період часу з 2013 року до червня 2021 року позивач жодних юридично значимих дій, а саме прд`явлення вимог до ОСОБА_4 , не вчиняв.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 зазначав про необґрунтованість доводів апеляційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. Вважає його таким, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити з викладених у ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду залишити без змін.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що проведення будівельних робіт з реконструкції будинку та будівництво лазні, гаража та благоустрою території проводилось позивачем ОСОБА_3 за час його перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 за рахунок спільних з нею коштів та його особистої участі. Оскільки демонтувати об`єкти та повернути будівельні матеріали є неможливим, так само як і зареєструвати право власності на них за позивачем, так як власником земельної ділянки, на якій вони розміщені, є відповідач ОСОБА_4 , то позивач має право на відшкодування вартості будівельних матеріалів та виконаних робіт з будівництва вказаних об`єктів та проведеного благоустрою території, на якій розташоване спірне майно. Проте, враховуючи презумпцію спільно нажитого майна подружжя, суд дійшов висновку про право позивача на відшкодування вартості будівельних матеріалів, виконаних робіт спірного майна та проведеного благоустрою.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується, оскільки оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду вказаним вимогам закону відповідає.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_5 з 10 жовтня 2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду від 30 жовтня 2018 було розірвано.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.02.2021 затверджено мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Відповідно до затвердженої мирової угоди ОСОБА_5 та ОСОБА_3 домовились щодо поділу між собою об`єктів нерухомості , а саме : квартири АДРЕСА_2 , пункту технологічного обслуговування автомобілів, магазину супутніх товарів та кафе-бару, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , земельної ділянки для розміщення пункту технологічного обслуговування автомобілів за цією ж адресою, гаражів № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , земельної ділянки для обслуговування цих індивідуальних гаражів, автомобіля VOLKSWAGEN TIGUAN, 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , а також щодо компенсації в рахунок припинення прав на спільне майно подружжя 13000 доларів США.

Судом установлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером :04:001:5565 за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу ОСОБА_4 , збудовано лазню, гараж та здійснено благоустрій території.

Звертаючись до суду з позовом та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь вартість безпідставно набутого майна, а саме вартість лазні, гаража та витрати на благоустрій території, що підтверджено відповідним експертним висновком про таку вартість.

Із пояснень третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні в суді першої інстанції встановлено, що спірне майно будувалося позивачем ОСОБА_3 за час їх перебування у шлюбі та за їх спільні кошти.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Установивши, що період будівництва лазні, гаража та здійснення благоустрою території припадало на час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, тому будівельні матеріали, з яких здійснювалось будівництво лазні, гаража та благоустрій території, визнано судом першої інстанції спільною сумісною власністю подружжя, з чим погоджується колегія суддів.

Оскільки судом вірно застосовано зазначені норми закону, які свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу і ця презумпція не була спростована на спірні об`єкти, то суд правильно дійшов висновку про те, що позивач має право вимагати відшкодування йому лише половини вартості безпідставно набутого майна.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

На підтвердження вартості будівельних матеріалів та виконаних робіт з будівництва гаража та лазні (бані), благоустрою території позивачем суду надано суду висновок експерта №88/23 від 22.01.2024 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, згідно з яким вартість будівельних матеріалів та виконаних робіт з будівництва гаража та лазні (бані), проведених на земельній ділянці з кадастровим номером :04:001:5565, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , становить 4 550 693,00 грн, у тому числі: будівля лазні кошторисна вартість: 2 091 565,00 грн; вартість матеріалів: 1432 038 грн; будівля гаража кошторисна вартість 773 284,00 грн; вартість матеріалів: 502 359,00 грн ; благоустрій кошторисна вартість: 378 312,00 грн; вартість матеріалів: 296 041,00 грн.

Зі змісту висновку також убачається, що відокремити (зняти, демонтувати, інше) та повернути в первинному стані в натурі будівельні матеріали та конструктивні елементи, з яких побудований гараж, баня, виконано благоустрій, технічно неможливо.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо невідповідності вимогам закону висновку експерта щодо вартості майна та робіт, виходячи з такого.

Надаючи роз`яснення висновку №88/23 від 22.01.2024, експерт Бочуляк Р.П. суду пояснив, що ним було проведено візуальний огляд об`єктів, він пересвідчився у їх наявності та розміщенні на вказаній вище земельній ділянці, обчислення та розрахунок були проведені на підставі Кошторисних норм «Настанова з визначення вартості будівництва» (чинні з 08.11.2021) та Кошторисних норм України «Настанова з визначення вартості проектних, науково-проектних, вишукувальних робіт та експертизи проектної документації на будівництво».

Відповідно до Зведеного кошторисного розрахунку вартості об`єкта будівництва № 1, який є додатком до вказаного висновку експерта, кошторисна вартість будівлі лазні, гаража та благоустрою становить 3243161,00 грн. Крім цього, до даного кошторису включено також кошторисний прибуток 74468,00 грн, кошторис на покриття адміністративних витрат будівельних організацій 40032,00 грн, кошти на покриття ризику всіх учасників будівництва 64863,00 грн, кошти на покриття додаткових витрат, пов`язаних з інфляційними процесами 369720,00 грн, що разом становить 3792244,00 грн. Додавши до цієї суми податок на додану вартість 758449,00 грн, всього по зведеному кошторисному розрахунку сума становить 4550693,00 грн. Таким чином, зведена вартість виконаних робіт з будівництва лазні, гаража, благоустрою висновком правильно встановлено у розмірі 4550693,00 грн.

Як установлено матеріалами справи та зазначено учасниками справи, вказані об`єкти є новоствореними об`єктами нерухомості, які не введено в експлуатацію у встановленому законом порядку та не зареєстровано, правовстановлюючі документи на це нерухоме майно відсутні.

Отже, за змістом ч.3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06 травня 2020 року у справі №722/823/17-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1 -3 статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно із ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Доводи відповідача ОСОБА_7 про те, що вона вкладала свої кошти у будівництво, а позивачем до матеріалів справи не долучено жодного належного документу про фінансування будь-якого будівництва, і що в матеріалах справи відсутні будь-які докази оплати матеріалів та робіт зі сторони ОСОБА_3 , є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, до яких було долучено відповідні договори, кошториси, накладні, рахунки, які досліджені належним чином судом.

Крім того, суду надано матеріали з кримінального провадження від 01.04.2020 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.366-1 КК України, з яких видно, що відповідно до експертного висновку, який проводився в межах цього провадження, встановлено наявність самочинно збудованої нерухомості за вказаною адресою житлового будинку, 2018 року побудови та господарських будівель і споруд в межах земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:5565 для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_4 , наявних у матеріалах цього кримінального провадження, щодо відсутності об`єктів нерухомості в її декларації державного службовця категорії «Б», а також у клопотанні про закриття кримінального провадження, вказувалось, що вона жодних будівельних робіт з будівництва будинку по зазначеній адресі не проводила, жодних дій з фінансування вказаного об`єкта будівництва не проводила, про що в протоколі допиту підтвердив її колишній зять ОСОБА_3 , який вказав, що це він здійснював відповідні будівельні роботи зі своєю дружиною.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження від 03.06.2020 за ознаками ч.1 ст.197-1 КК України, видно, що відповідачка ОСОБА_4 зверталася із відповідними заявами про самовільне захоплення її земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:5565 за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , який зареєстрований за цією ж адресою, та самовільне будівництво ним гаража і лазні на цій ділянці без дозвільних документів, оскільки вона дозволу на будівництво не давала та фінансування цього будівництва не здійснювала.

У власноручно написаній заяві до правоохоронного органу від 28.04.2020 року ОСОБА_4 стверджувала, що вказану земельну ділянку по АДРЕСА_1 захопив ОСОБА_3 та здійснив на ній самовільне будівництво бані, де він мешкає, та гаража. Однак, заявою від 02.03.2022 року нею було зазначено, що вона примирилась із ОСОБА_3 , не має до нього жодних претензій, а тому відмовляється від його обвинувачення, та нею розпочата робота з приведення будівництва будівель до вимог законодавства, а саме зміни статусу земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення на землі для будівництва та обслуговування житлового будинку, після чого буде подана Декларація про введення об`єктів до експлуатації. Внаслідок цього була винесена постанова від 27 травня 2021 року про закриття кримінального провадження.

З урахуванням наведеного, а також того, що позивач виконав свій процесуальний обов`язок доказування - надав суду докази, що підтверджують придбання ним певного виду будівельних матеріалів та їх вартість, а відповідачка їх не спростувала, суд вважає, що саме вказана у висновку та зведеному кошторисному розрахунку вартості об`єкта будівництва № 1, який є додатком до вказаного висновку експерта, кошторисна вартість будівлі лазні, гаража та благоустрою у розмірі 4550693,00 грн, підлягає врахуванню під час визначення належного розміру компенсації за належну частку позивача у вартості майна, яку слід стягнути на його користь.

Щодо покликань в апеляційній скарзі на відсутність підтвердження фінансування будівництва позивачем спірного нерухомого майна, апеляційний суд зазначає наступне.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_3 мав на меті стягнення грошових коштів, затрачених ним на здійснення будівництва на належній відповідачці ОСОБА_4 земельній ділянці в період перебування його у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , оскільки відповідачка володіє результатом новоствореного майна, яке зможе в подальшому зареєструвати за собою. Після розірвання шлюбних відносин позивача та третьої особи ОСОБА_4 відмовилася відшкодувати йому вартість будівельних матеріалів та робіт, затрачених позивачем та які перебувають у користуванні відповідачки безпідставно.

Позивачем не заперечувався факт перебування земельної ділянки, на якій ним здійснювались будівельні роботи, у приватній власності відповідачки.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченої будівництвом споруди суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи споруди або з урахуванням конкретних обставин залишити її одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Отже, дотримуючись наведених вище норм права та існуючої судової практики, суд першої інстанції правильно вважав, що в цьому випадку до уваги слід брати вартість будівельних матеріалів, використаних для будівництва спірних об`єктів нерухомого майна, перелік та кількість яких надано в додатку №2 до висновку експертизи №88/23 від 22.01.2024 та Зведеного кошторисного розрахунку вартості об`єкта будівництва № 1, що є додатком до неї.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна,

б) набуття або збереження за рахунок іншої особи,

в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Стаття 177 ЦК України визначає, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 ЦК України).

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Положеннями статті 1214 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Твердження апелянта про те, що на земельній ділянці з кадастровим номером :04:001:5565 жодні об`єкти нерухомості не побудовані, спростовуються матеріалами справи, зокрема поясненнями відповідачки, показами свідків, допитаних судом першої інстанції, інформацією у відзиві, в якому ОСОБА_4 сама ж зазначає про оформлення нею дозвільних документів на будівництво.

Покликання в апеляційній скарзі на фінансування будівництва за кошти ОСОБА_4 матеріалами справи не підтверджено, тому не можуть братись до уваги колегією суддів.

Аналізуючи наведені норми закону, правовідносини, що склались між сторонами, а також фактичні обставини справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову на підставі належних доказів про стягнення частково коштів, вкладених у будівництво спірних об`єктів - збудовану лазню, гараж та здійснення благоустрою території.

Разом з тим, суд правильно вирішив питання щодо обґрунтування висновку про додержання позивачем строку позовної давності, який слід обраховувати не з часу закінчення будівельних робіт, а з моменту, коли позивач довідався про порушення його прав.

Враховуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, яким була надана належна правова оцінка.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 , поданою її представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 січня 2025 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді