Справа № 472/202/25
Провадження №2/472/240/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 червня 2025 року селище Веселинове
Миколаївської області
Веселинівський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді - Орленко Л.О.,
судового засідання - Чорної О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у с-щі Веселинове Миколаївської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування запису про реєстрацію права власності,
13 лютого 2025 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування запису про реєстрацію права власності.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі Веселинове Вознесенського району Миколаївської області помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_4 заповіту не залишив, а тому відповідно до ст.ст. 1223 та 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають: дружина ОСОБА_1 (надалі - позивачка), та діти ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .
У встановлені законом строки та порядку всі спадкоємці звернулися до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Болгарчук О.Ф., де ОСОБА_2 та ОСОБА_5 подали заяви про відмову від спадщини, а позивачка подала заяву про прийняття спадщини.
На підставі поданих заяв нотаріусом 30.10.2024 року було заведено Спадкову справу № 63/2024.
На виконання вимоги закону позивачка звернулася до нотаріуса з питанням про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом та надала наявні у неї документи щодо належності спадкового майна спадкодавцю.
Відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус мотивувала порушенням вимог законодавства щодо набуття права власності на земельні ділянку у порядку приватизації.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просить позовні вимоги задовольнити та:
- Визнати незаконним та скасувати Рішення ХХХVIII сесії сьомого скликання Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області № 3 від 21 червня 2019 року;
В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Гусаров С.Д. не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 11 червня 2025 року представник позивача подав до суду клопотання, в якому просив розглянути справу без їх участі, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.
В судове засідання представник відповідача Веселинівської селищної ради не прибув, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. До суду 16 квітня 2025 року представник відповідача ОСОБА_6 надав заяву, в якій не заперечував щодо задоволення позовних вимог та просив розглядати справу без участі представника відповідача.
В судове засідання треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 06 травня 2025 року подали до суду клопотання, в яких просили розглянути справу без їх участі.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі Веселинове Вознесенського району Миколаївської області помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , смерть якого було зареєстровано Веселинівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що 05 липня 2024 року складено відповідний актовий запис № 169, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 05 липня 2024 року.
ОСОБА_4 заповіту не залишив, а тому відповідно до ст.ст. 1223 та 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають: дружина ОСОБА_1 (надалі - позивачка), та діти ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .
У встановлені законом строки та порядку всі спадкоємці звернулися до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Болгарчук О.Ф., де ОСОБА_2 та ОСОБА_5 подали заяви про відмову від спадщини, а позивачка подала заяву про прийняття спадщини.
На підставі поданих заяв нотаріусом 30.10.2024 року було заведено Спадкову справу № 63/2024, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 78947999 від 30.10.2024 року.
На виконання вимоги закону позивачка звернулася до нотаріуса з питанням про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом та надала наявні у неї документи щодо належності спадкового майна спадкодавцю.
Вказані обставини також підтверджуються матеріалами спадкової справи № 63/2024.
Відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус мотивувала порушенням вимог законодавства щодо набуття права власності на земельні ділянку у порядку приватизації.
В ході судового розгляду було встановлено, що вказана ситуація виникла за наступних обставин.
ОСОБА_4 проживав в смт Веселинове Веселинівського району Миколаївської області в приватному будинку по АДРЕСА_3 (в теперішній час: АДРЕСА_1 ).
Рішенням XXXI сесії п`ятого скликання Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області від 17.11.2009 року за № 197 ОСОБА_4 була передана у власність у порядку приватизації земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 601916, виданим 1 грудня 2009 року та зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 98.

Мати ОСОБА_4 - ОСОБА_7 проживала в приватному будинку в АДРЕСА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області від 27 квітня 1993 року № 40 «Про надання у приватну власність земельних ділянок» ОСОБА_7 була передана у порядку приватизації земельних ділянок земельна ділянка для обслуговування житлового будинку площею 0, 25 га. Її право власності на цю земельну ділянку було посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю Серія МК № 00036, виданим Миколаївською сільською радою 20.01.1994 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 22.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла в селі Миколаївка Веселинівського району Миколаївської області. Її смерть було зареєстровано виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області 07 червня 1999 року за актовим записом № 13, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на житловий будинок, розташований за адресою: в АДРЕСА_2 , який належав спадкодавиці на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого Миколаївською сільською радою Веселинівського району 19 червня 1987 року, та на земельну ділянку площею 0,25 га, надану для обслуговування цього житлового будинку, право власності на яку було посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю Серія МК № 00036, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 22.

Заповіту ОСОБА_7 не залишила, а тому відповідно до ст. 529 чинного на той час ЦК України від 18.07.1963 року право на спадкування за законом у першу чергу отримав син спадкодавиці ОСОБА_4 , який у встановленому законом порядку прийняв спадщину та 29 березня 2001 року державним нотаріусом Веселинівської державної нотаріальної контори йому було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 282, яким було посвідчено, що: «спадкоємцем майна гр. ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , є: її син - ОСОБА_4 , що мешкає в АДРЕСА_1 .

11 квітня 2001 року ОСОБА_4 звернувся до Веселинівської філії Миколаївського МБТІ, де на Свідоцтві було зроблено реєстраційний напис про те, що: «Зазначений в цьому документі жилий будинок Веселинівською філією Миколаївського МБТІ зареєстровано на праві особистої власності за ОСОБА_4 та записано в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 110 від 11 квітня 2001 року»

Таким чином, ОСОБА_4 у повній відповідності до вимог чинного на той час законодавства набув право власності на успадкований житловий будинок, що було документально оформлено.

Статтею 548 ЦК України від 18.07.1963 року передбачалося, що: для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями; прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Тобто, після вчинення ОСОБА_4 дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК України від 18.07.1963 року), вся спадщина (спадкове майно та майнові права, у тому рахунку і право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку) з моменту відкриття спадщини належали йому.

До нотаріуса з питанням про видачу йому свідоцтва право на спадщину на успадковану земельну ділянку для обслуговування житлового будинку ОСОБА_4 не звернувся, але відсутність у нього свідоцтва про право на спадщину не припинила його право на спадкове майно, оскільки статтею 560 ЦК України від 18.07.1963 року передбачалося, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину, тобто, отримання свідоцтва про право на спадщину було правом, а не обов`язком спадкоємця. Аналогічні положення закріплені в ч. З ст. 1296 ЦК України, який діє з 01.01.2004 року, якою прямо передбачено, що: «Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину».

Статтею 30 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, який діяв на час відкриття спадщини та оформлення прав на успадковане майно, передбачалося, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди (ч. 1); право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу (ч. 4).

В свою чергу ст. 23 цього Кодексу передбачалося, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

З метою оформлення свого права власності на земельну ділянку, передану його матері для обслуговування спадкового будинку, ОСОБА_4 звернувся до Миколаївської сільської ради в 2019 році.

З невідомих причин Миколаївською сільською радою було проігноровано те, що земельна ділянка вже була передана ОСОБА_7 в приватну власність та розпочала процедуру передачі ОСОБА_4 земельної ділянки для обслуговування спадкового жилого будинку у порядку її приватизації.

У зв`язку з цим ОСОБА_4 уклав відповідний договір з Приватним підприємством «Коренковська», якому замовив розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на підставі якої земельна ділянка була зареєстрована в Державному земельному кадастрі та їй присвоєно кадастровий номер :04:000:0012.

21 червня 2019 року рішенням XXXVIII сесії сьомого скликання Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області було прийняте рішення № 3 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки ОСОБА_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 в межах території Миколаївської сільської ради», яким було затверджено вищезазначену технічну документацію та з посиланням на вимоги ст. ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України вирішено:«Надати у власність громадянину ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 межах території Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області».

На підставі цього рішення 17.01.2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зроблено відповідний запис за № 35129697 про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :04:000:0012, площа 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 217, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 197151940 від 22.01.2020 року.

Рішення XXXVIII сесії сьомого скликання Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області № 3 від 21 червня 2019 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки ОСОБА_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 в межах території Миколаївської сільської ради» є незаконним та підлягає скасуванню з наступних підстав.

Згідно з ст. 116 ЗК України, якою передбачені підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності:

- громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону;

- набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу (ч. 1);

- набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2);

- безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (ч. 3);

- передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення (ч.4);

- земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом (ч. 5).

Тобто, чинним, законодавством передбачено, що передача, земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання, а отже громадянин, який отримав безоплатно у власність земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у межах норм безоплатної приватизації визначених статтею 121 Земельного кодексу України, не має права на повторну безоплатну приватизацію земельної ділянки з таким же цільовим призначенням у разі успадкування ним жилого будинку.

Статтею 6 ЗК України від 18.12.1990 року, який діяв на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 , встановлювалося, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), та що громадяни набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, у разі одержання їх у спадщину.

Ідентичні положення містяться і в ст. 81 чинного ЗК України від 25.10.2001 року.

Аналіз ст.ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України, з урахуванням положень ст. 548 ЦК України в ред. 18.07.1963 року, дає підстави для висновку, що безоплатна передача громадянам земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності понад норми, визначені ст. 121 Земельного кодексу України, та більше одного разу по кожному виду використання, заборонена, а отже Миколаївська сільська рада не мала права передавати ОСОБА_4 у порядку приватизації земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, оскільки:

- він вже використав своє право на приватизацію земельної ділянки з цим цільовим призначенням;

- спадкова земельна ділянка була передана у порядку приватизацій ОСОБА_7 , а отже вибула з комунальної власності;

- спадкова земельна ділянка вже належала ОСОБА_4 , як спадкоємцеві, з моменту відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 , право власності якої не було припинене у порядку, встановленому законом, як того вимагає ч. 5 ст. 116 ЗК України від 25.10.2001 року, а отже оформлення його права власності на успадковану земельну ділянку мало відбуватися у порядку, встановленому цивільним кодексом.

Позивачка у встановленому законом порядку прийняла спадщину, яка відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_4 , але незаконне рішення Миколаївської сільської ради перешкоджає їй в оформленні та, як наслідок цього, у здійсненні нею права власності на успадковану нею земельну ділянку.

Відповідно до ч.2 ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України одним із способів захисту права власності на землю є визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише иа підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо визнання незаконним та скасування Рішення ХХХVIII сесії сьомого скликання Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області № 3 від 21 червня 2019 року, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про скасування реєстрації права власності ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку.

Суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог про скасування реєстрації права власності на земельну ділянку з одночасним скасуванням Рішення ХХХVIII сесії сьомого скликання Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області № 3 від 21 червня 2019 року, на підставі якого право власності було зареєстровано, не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29) та від 23 листопада 2021року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21 пункт 153).

Отже, у даній справі, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, оскільки судове рішення про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради вже є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку.

Подібні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 16 листопада 2022 року у справі № 144/1346/21, від 05 квітня 2023 року у справі №125/788/21.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовна вимога про скасування реєстрації права власності на спірну земельну ділянку не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 12, 13, 19, 76, 77, 78, 79, 80, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування запису про реєстрацію права власності, - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати Рішення ХХХVIII сесії сьомого скликання Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області № 3 від 21 червня 2019 року, яким:

- Затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки ОСОБА_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 в межах території Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (кадастровий номер земельної ділянки :04:004:0012);

- Надано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 в межах території Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (кадастровий номер земельної ділянки :04:004:0012).

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області про скасування реєстрації права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 в межах території Миколаївської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (кадастровий номер земельної ділянки :04:004:0012), номер запису про право власності 35129697 від 17.01.2020 року.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області Л.О. Орленко