Справа № 376/2107/2020
Апеляційне провадження №22-ц/824/7766/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі в справі, - керівника Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації на заочне рішення Сквирського районного суду Київської області від 23 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Буківської сільської ради Сквирського району Київської області, правонаступником якої є Сквирська міська рада, третя особа: відділ у Сквирському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, про визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на майно.

В обґрунтування позову зазначав, що згідно з договором купівлі-продажу державного майна орендного комплексу будівель у с. Буки Сквирського району Київської області № 23 від 19 травня 1994 року, посвідченим старшим державним нотаріусом Сквирської державної нотаріальної контори Київської області Котюк О.І. 19 травня 1994 року за № 1197, розпорядженням представника Президента України за № 97 від 19 травня 1994 року, йому належить комплекс будівель в с. Буки Сквирського району Київської області.

06 серпня 2020 року він звернувся до відділу в Сквирському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області із заявою про реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки водного фонду загальною площею 6,6 га (ставки).

11 серпня 2020 року отримав відмову в реєстрації земельної ділянки.

Позивач вказував, що він неодноразово звертався до Буківської сільської ради із заявами щодо відведення земельної ділянки та отримання дозволу на розробку технічної документації, натомість, сільська рада нехтує заявами, повідомляючи, що для прийняття рішення забракло кворуму депутатів. З невідомих причин представники сільської ради не визнають його власником комплексу будівель в с. Буки Сквирського району Київської області, які належать йому на підставі договору купівлі-продажу державного майна орендного комплексу будівель в с. Буки Сквирського району Київської області № 23 від 19 травня 1994 року.

Також зазначав, що на момент звернення до суду у нього виникла потреба в оформленні документів на земельну ділянку водного фонду, відтак потрібно підтвердити право власності на комплекс будівель для подальшого виготовлення кадастрового номеру земельної ділянки та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У зв`язку з цим просив суд визнати за ним право власності на комплекс будівель, розташованого в с. Буки Сквирського району Київської області, в тому числі, на гідротехнічну споруду на вул. Роставична, 7, фільтруючу, контурну гідротехнічну споруду, площею 547,0 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку водного фонду, загальною площею 6,6 га (ставків) в с. Буки Сквирського району Київської області, який примикає до гідроспоруди АДРЕСА_2 ; зобов`язати Буківську сільську раду Сквирського району Київської області надати йому дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості, площею 6,6 га, що розташована в с. Буки Сквирського району Київської області та зобов`язати відділ у Сквирському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області присвоїти кадастровий номер земельній ділянці водного фонду.

Заочним рішенням Сквирського районного суду Київської області від 23 жовтня 2020 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на комплекс будівель, що знаходиться на АДРЕСА_2 , у тому числі гідротехнічну споруду шириною 9,5 м, довжиною 76 м. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку водного фонду, загальною площею 6,6 га, що розташована на АДРЕСА_2 та примикає до гідротехнічної споруди. Зобов`язано Буківську сільську раду Сквирського району Київської області надати дозвіл позивачу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відведення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), площею 6,6 га, що розташована на АДРЕСА_2 та примикає до гідротехнічної споруди. Зобов`язано відділ у Сквирському районі ГУ Держгеокадастру у Київській області присвоїти кадастровий номер земельній ділянці водного фонду, площею 6,6 га, що розташована на АДРЕСА_2 та примикає до гідротехнічної споруди.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 17 грудня 2021 року виправлено описку у рішенні Сквирського районного суду Київської області від 23 жовтня 2020 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 19 жовтня 2023 року керівник Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване заочне рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Просив апеляційний суд судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову про визнання права власності на комплекс будівель, розташованого на АДРЕСА_2 , в тому числі гідротехнічну споруду шириною 9,5 м, довжиною 76 м. та земельну ділянку водного фонду площею 6,6 га. Вирішити питання щодо судових витрат.

22 січня 2024 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване заочне рішення - без змін.

14 лютого 2024 року до апеляційного суду від керівника Білоцерківської окружної прокуратури надійшло заперечення на відзив на апеляційну скаргу та лист щодо припинення існування як юридичної особи - Буківської сільської ради, яка включена до складу Сквирської міської територіальної громади.

21 лютого 2024 року до апеляційного суду від позивача надійшло клопотання про повернення апеляційної скарги.

27 травня 2024 року до апеляційного суду від керівника Білоцерківської окружної прокуратури надійшло заперечення на клопотання позивача.

28 червня 2024 року до суду надійшло клопотання від позивача про долучення доказів до справи.

05 липня 2024 року до суду від представника Білоцерківської окружної прокуратури надійшла заява щодо інформації ГУ Держгеокадастру в м. Києві та Київській області.

05 вересня 2024 року до суду надійшла заява від представника Білоцерківської окружної прокуратури щодо інформації про земельну ділянку.

25 вересня 2024 року до суду надійшло клопотання від позивача про долучення доказів до справи.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року закрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

Постановою Верховного Суду від 29 січня 2025 року скасовано постанову Київського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року, а справу передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

11 лютого 2025 року ухвалою Київського апеляційного суду прийнято справу до свого провадження.

16 квітня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшли додаткові пояснення у справі, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення залишити без змін.

17 та 23 квітня 2025 року до апеляційного суду від Київської обласної прокуратури надійшли пояснення в порядку ст. 43 ЦПК України та докази про направлення копій пояснень учасникам справи.

13 травня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшли додаткові пояснення у справі, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення залишити без змін.

У судове засідання, призначене на 15 травня 2025 року, з`явилися представник позивача та прокурор.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

06 серпня 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до відділу Сквирському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області із заявою про реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки водного фонду, загальною площею 6.6 га (ставків), на що 11 серпня 2020 року отримав відмову в реєстрації земельної ділянки, оскільки на земельну ділянку не сформований кадастровий номер та не виготовлений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Позивач неодноразово звертався до Буківської сільської ради Сквирського району Київської області з заявами щодо відведення земельної ділянки та отримання дозволу на розробку технічної документації, проте у свою чергу сільська рада на постійній основі відмовляє у задоволенні вимог та не визнає позивача власником комплексу будівель в с. Буки Сквирського району Київської області, які належать йому на підставі договору №23 купівлі-продажу державного майна орендного комплексу будівель в с. Буки Сквирського району, Київської області від 19 травня 1994 року. Водойма розташована на р. Роставиця в с. Буки, Сквирського району, Київської області, тобто на території Буківської сільської ради Сквирського району Київської області. На даний час виникла необхідність в оформленні документів на земельну ділянку водного фонду, тому позивачу необхідно підтвердити своє право власності на комплекс будівель на АДРЕСА_2 включаючи гідротехнічну споруду, щоб в подальшому виготовити кадастровий номер земельної ділянки та проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що позивач має достатні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Не погодившись з ухваленим рішенням, особою, яка не брала участі в справі, керівником Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації подано апеляційну скаргу.

Колегія суддів зазначила, що для розгляду апеляційної скарги прокурора, як особи, яка не брала участі у справі, суд насамперед має вирішити питання про наявність у прокурора права на оскарження такого рішення.

У постанові Верховного Суду від 23 серпня 2023 року у справі № 707/3085/21 зазначено: відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Ця стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи -учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів то (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи на схвалення рішення судом першої інстанцій є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

У судовому процесі, зокрема, у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18).

Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини першої та другої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Відповідно до частин першої та другої статті 173 ЗК України межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць. Проекти землеустрою щодо зміни меж населених пунктів розробляються з урахуванням генеральних планів населених пунктів.

У частині другій статті 174 ЗК України було визначено, що рішення про встановлення і зміну сіл, селищ, які входять до складу відповідного району, приймаються районною радою за поданням відповідних сільських, селищних рад.

За частиною четвертою статті 173 ЗК України землі та земельні ділянки державної власності, включені в межі населеного пункту (крім земель, які не можуть передаватися у комунальну власність), переходять у власність територіальної громади. Рішення про встановлення меж населеного пункту та витяги з Державного земельного кадастру про межу відповідної адміністративно-територіальної одиниці та про відповідні земельні ділянки, право власності на які переходить до територіальної громади, є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Відповідно до частини четвертої статті 53 Закону України «Про землеустрій» проєкти землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів підлягають погодженню в порядку погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та затверджуються сільськими, селищними, міськими радами. Земельні ділянки державної власності, включені в межі населеного пункту (крім земель, які не можуть передаватися в комунальну власність), переходять у власність територіальної громади за проектами землеустрою щодо встановлення (зміни) меж населених пунктів, які розробляються з урахуванням генеральних планів населених пунктів та затверджуються сільськими, селищними, міськими радами.

Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна міська рада.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 27 вересня 2017 року у справі № 391/1055/14-ц, провадження № 6-2686цс16, межі населеного пункту вважаються встановленими, а органи місцевого самоврядування набувають права розпоряджатися земельними ділянками, які відповідно до розроблених проєктів щодо встановлення меж відповідної сільської, селищної, міської ради включаються до їх територій, після встановлення (винесення) меж території населеного пункту в натурі (на місцевості), закріплення меж території межовими знаками та внесення відомостей про земельну ділянку до державного земельного кадастру, якщо межі населеного пункту не були встановлені/змінені в іншому порядку, передбаченому законодавством, яке діяло на час утворення населеного пункту, його розбудови та/або зміни меж.

Прокурор, доводячи своє право на оскарження судового рішення, надав до суду довідку Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 03 жовтня 2023 року № 10-10-0.222-9105/2-23, згідно з якою земельна ділянка з кадастровим номером :02:011:0003 площею 6,6 га розташована в адміністративних межах Буківської сільської ради за межами населеного пункту. У цьому листі зазначено, що відомості про межі населеного пункту с. Буки Сквирського, нині Білоцерківського району, Київської області до Державного земельного кадастру не внесені.

Прокурором також надано лист Сквирської міської ради № 03-4441 від 02 жовтня 2023 року, у якому вказано, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:011:0003 площею 6,6 га станом на 23 жовтня 2020 року та на цей час розташована за межами населеного пункту с. Буки Білоцерківського району Київської області, а також лист Сквирської міської ради від 28 серпня 2024 року, згідно з яким земельна ділянка з кадастровим номером :02:011:0003 площею 6,6 га знаходиться поза межами населеного пункту с. Буки.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи ухвалу апеляційного суду, зазначив, що, апеляційний суд безпідставно взяв до уваги інший лист Сквирської міської ради від 19 вересня 2024 року, адресований ОСОБА_1 , який суперечить раніше наданим листам у відповідь на звернення прокурора. У цьому листі міститься інформація про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:011:0003 площею 6,6 га знаходить ся у межах с. Буки. В той же час судом встановлено, що адміністративні межі такого населенняого пункту не встановлювалися.

Також прокурор стверджував, що спірна земельна ділянка, право власності на яку судом першої інстанції визнано за позивачем, розташована безпосередньо на руслі річки Роставиця і не підлягала передачі у приватну власність будь-яким органом державної влади чи місцевого самоврядування.

Колегія суддів погоджується з позицією суду касаційної інстанції про те, існує суперечлива інформації щодо місця знаходження земельної ділянки водного фонду, враховуючи її цільове призначення і площу, відсутність відомостей про державну реєстрацію права комунальної власності на цю земельну ділянку, придбання позивачем на підставі договору від 19 травня 1994 року саме державного майна, а також компетенцію обласних державних адміністрацій у галузі управління і контролю за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів. На цій підставі колегія суддів зазначає, прокурор має право на оскарження рішення суду першої інстанції, як особа, яка які не брала участі у справі.

Як убачається з матеріалів справи, предметом розгляду справи є зокрема і земельна ділянка водного фонду з кадастровим номером :02:011:0003 площею 6,6 га.

Відповідачем у вказаній справі визначено Буківську сільську раду Сквирського району, як орган, який здійснює повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою.

Так, згідно ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення), сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Відповідно до інформації Головного Управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 03.10.2023 №10-10-0.222-9105/2-23, земельна ділянка з кадастровим номером :02:011:0003 площею 6,6 га, що розташована в адміністративних межах Буківської сільської ради за межами населеного пункту.

Згідно з інформацією Сквирської міської ради №03-4441 від 02.10.2023 встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:011:0003 площею 6,6 га станом на 23.10.2020 та на даний час розташована за межами населеного пункту с. Буки Білоцерківського району Київської області.

Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що на момент прийняття рішення судом щодо визнання права приватної власності за ОСОБА_1 спірної земельної ділянки водного фонду розпорядником даної категорії земель є Київська обласна державна адміністрація, а не Буківська сільська рада.

Відповідно до статті 17-2 ВК України до компетенції обласних, Київської, Севастопольської міських державних адміністрацій, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища у галузі управління і контролю за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів належить: 2) погодження проєктів водоохоронних зон; 4) вирішення інших питань у галузі регулювання водних відносин, визначених законом.

Враховуючи вище зазначені норми, вирішення питання у вказані справі належить саме до компетенції обласної державної адміністрації, водночас позивач звернувся із позовною заявою до Буківської сільської ради, тобто о неналежного відповідача у справі.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі. В той же час за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача.

Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у справах з подібними правовідносинами: у постанові від 19 серпня 2020 року (справа № 201/16327/16-ц, провадження № 61-43384св18), у постанові від 06 грудня 2021 року (справа № 640/10507/18, провадження № 61-18941св20).

Враховуючи вищевикладене, навіть на цій підставі рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Також при вирішенні справи апеляційний суд зважає на таке.

Право на звернення до суду позивачем обумовлено тим, що відповідач не визнає його право власності на нерухоме майно - гідротехнічну споруду, стосовно якої заявив вимогу.

Своє право на споруду позивач обумовлює укладенням договору №23 купівлі-продажу державного майна орендного комплексу будівель с. Буки Сквирського району.

Водночас вказаний договір не містить чіткого переліку майна, яке відчужувалося за ним.

У той же час деталізація такого майна ґрунтується позивачем на довідці представництва Фонду державного майна України у Сквирському районі Київської області №69 від 21.04.2000 року. Дана довідка містить перелік придбаного позивачем майна, а саме: допоміжний корпус №3-1шт., головний корпус №1 двохповерховий - 1 шт., прохідна одноповерхова - 1 шт., трансорматорна підстанція -1шт., енергетичний цех -1 шт., огорожа території - м.кв. 2030. кам`яна плотина -м.кв. 160, ставки -га 6,6, гуртожиток корпус №3- 1 шт., лінія електропередач - 1 шт., теплотраса- м.135, мережа водопроводу- 1 шт.

Заявляючи про визнання права власності на гідротехнічну споруду позивач вказує на те, що в зазначеному переліку така споруда вказана як «кам`яна плотина».

Дана позиція не може бути прийнята судом , оскільки у вказаній довідці така плотина зазначена площею 160 кв.м., а в позовній заяві позивач зазначив її як фільтруючу контурну гідротехнічну споруду площею 547 кв.м.

За таких умов позивачем недоведено факт набуття ним за договором №23 від 19.05.1994 року саме того майна, за визнанням права на яке він звернувся до суду.

Не можуть бути прийняті судом і доводи позивача щодо обґрунтування його вимог стосовно земель ділянки водного фонду загальною площею 6,6 га (ставків).

Як убачається з інформації Регіонального офісу водних ресурсів річки Рось від 11.09.2023 № 712/02.1, відповідно до паспорту річки Роставиця, розробленого Українським державним головним проектно-вишукувальним і науково-дослідним інститутом «УКРГІПВОДГОСТІ», земельна ділянка з кадастровим номером :02:011:0003 площею 6,6 га розташована безпосередньо на руслі річки Роставиця.

Відповідно до інформації Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 05.10.23 за № 991-001-1698/991-083 земельна ділянка з кадастровим номером :02:011:0003 площею 6,6 га розташована безпосередньо на водній поверхні руслового ставка на річці Роставиця. Річка Роставиця це природний водний об`єкт, що має довжину 116 км та водозабірну площу 1460 км2.

Зі змісту ст. 59 Земельного кодексу України, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча й у ч. 1 ст. 59 Земельного кодексу України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим, ст. 59 Земельного кодексу України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до п. «2» ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України та ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України).

Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на виникнення правовідносин) землі під водними об`єктами час загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерела, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за положеннями ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст. ст. 60,62 Земельного кодексу України та ст. ст. 1, 88 - 90 Водного кодексу України. Так, згідно зі ст. 61 Земельного кодексу України, ст. 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки грунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України.

Відповідно до статті 88 Водного кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів. Прибережна захисна смуга частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Варто відзначити, що суд при прийнятті оскаржуваного рішення про задоволення позову, не врахував, що відповідно до п. 5 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

Таким чином, навіть при наявності права власності на нерухоме майно гідроспоруду чинне законодавство не передбачає набуття права приватної власності на землі водного фонду.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для зміни чи скасування судового рішення виключно за умови, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь на користь Білоцерківської окружної прокуратури, що діє в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації витрати щодо судового збору в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 790 грн. 65 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі в справі, - керівника Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації задовольнити.

Заочне рішення Сквирського районного суду Київської області від 23 жовтня 2020 року скасувати. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Буківської сільської ради Сквирського району Київської області, правонаступником якої є Сквирська міська рада, третя особа: відділ у Сквирському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, про визнання права власності на майно - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ) на користь Білоцерківської окружної прокуратури, що діє в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (, адреса місця знаходження: вул. Шолом-Алейхема, 38/а м. Біла Церква, Київська область, 09100) витрати щодо судового збору в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 790 (три тисячі сімсот дев`яносто) грн. 65 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько