Апеляційне провадження №22-ц/824/8608/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Святошинський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_1 , на дії органу примусового виконання та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з скаргою на дії органу примусового виконання та зобов`язання вчинити дії.

Подану скаргу обґрунтував тим, що 13 грудня 2019 року Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі № 369/14185/19 видано наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини, ОСОБА_4 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 31 жовтня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

23 березня 2020 року постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Желевської О.О. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання зазначеного судового наказу.

13 квітня 2021 року між боржником і стягувачем було укладено договір про сплату аліментів на дитину. Перед укладенням договору сторони домовились, що стягувач відмовиться від примусового виконання судового наказу, подавши для цього відповідну заяву державному виконавцю. У договорі сторони визначили розмір заборгованості боржника станом на день його укладення - 25 000,00 грн, з яких 20 000,00 грн підлягало сплаті до 15 квітня 2021 року, а 5 000,00 грн - до 16 липня 2021 року. Зазначену заборгованість ОСОБА_2 в подальшому погасив. Того ж дня (13 квітня 2021 року) стягувач подала державному виконавцю копію вказаного договору та заяву про повернення виконавчого документа. При цьому стягувач зазначила, що «претензій до боржника не має, аліменти сплачувались вчасно і в повному розмірі». Відповідно до п. 6 договору від 13 квітня 2021 року розмір аліментів становить 4 000,00 грн на місяць.

Скаржник також зазначив, що увесь час добровільно сплачував аліменти на картковий рахунок стягувача та на картковий рахунок дитини (за згодою стягувача). Переказ аліментів за дорученням боржника увесь час здійснював дядько дитини, ОСОБА_5 . Загалом впродовж 2019-2024 років боржником було сплачено аліментів на утримання сина у сумі щонайменше 159 398,38 грн. До травня 2024 року у стягувача претензій щодо виконання боржником договору про сплату аліментів не виникало. У червні 2024 року стягувач звернулась до виконавця із заявою про проведення розрахунку заборгованості, при цьому інформацію про отримання аліментів впродовж 5 років приховала. Внаслідок цього державним виконавцем було складено розрахунок заборгованості боржника по аліментам за судовим наказом, в якому починаючи з листопада 2019 року не вказано жодного отриманого стягувачем платежу.

01 серпня 2024 року боржник звернувся до державного виконавця із заявою, в якій просив здійснити розрахунок заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 по сплаті аліментів: по-перше, з урахуванням добровільно сплачених впродовж 2019-2024 років сум, по-друге, з урахуванням положень укладеного між сторонами договору від 13 квітня 2021 року.

З огляду на викладене, на думку скаржника, загальна сума аліментів, яка підлягала сплаті боржником стягувачу станом на 01 серпня 2024 року мала бути обрахована наступним чином: 25 000 (заборгованість за період з листопада 2019 року до квітня 2021 року включно) + 156 000 = 181 000 грн. Оскільки боржником впродовж 2019-2024 років було добровільно сплачено стягувачу та власне дитині щонайменше 159 398,38 грн., тому заборгованість станом на 01 серпня 2024 року складає 181 000 - 159 398,38 = 21 601,62 грн.

16 серпня 2024 року боржнику державним виконавцем було направлено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 станом на 01 серпня 2024 року, відповідно до якого така заборгованість складає 287 091 грн. Скаржник вважає, що державним виконавцем під час здійснення такого розрахунку не були враховані положення укладеного між боржником і стягувачем договору щодо розміру аліментів, та факт добровільно сплачених боржником аліментів впродовж 2019-2024 років.

Враховуючи зазначені обставини, скаржник просив суд визнати протиправними дії державного виконавця Святошинського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Вергеліса Я.І. щодо складання 16 серпня 2024 року розрахунку заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 станом на 01 серпня 2024 року без врахування добровільно сплачених боржником аліментів та положень договору між сторонами виконавчого провадження про сплату аліментів на дитину; скасувати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні НОМЕР_2 станом на 01 серпня 2024 року, проведений (складений) державним виконавцем Святошинського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Вергелісом Я.І. 16 серпня 2024 року; зобов`язати державного виконавця Святошинського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Вергеліса Я.І. провести перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, які ОСОБА_2 зобов`язаний сплачувати на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням положень договору від 13 квітня 2021 року, щодо визначення їх розміру та фактично сплачених впродовж 2019-2024 років аліментів як на рахунок стягувача, так і на рахунок дитини в розмірі 159 398,38 грн; стягнути з Святошинського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2025 року скаргу на дії Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві задоволено.

Не погоджуючись із цією ухвалою суду, 26.02.2025 року стягувач ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи, просила апеляційний суд скасувати ухвалу суду та відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_2

02 травня 2025 року на адресу суду від представника заявника - адвоката Масюк Л.М. було подано клопотання про відкладення розгляду справи.

В обґрунтування зазначеного клопотання адвокат зазначив, що у період з 06.05.2025 року по 16.05.2025 року перебуватиме у відпустці, тому не зможе брати участь у судовому засіданні, тому просив відкласти розгляд справи на іншу дату.

Колегія суддів, дослідивши вказане клопотання, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки адвокатом не надано жодних належних доказів, які підтвердили об`єктивну неможливість останнього бути присутнім в судовому засіданні у вказаний день.

07 травня 2025 року на адресу суду від заявника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю супроводу доньки заявника в цей день до дитячого табору.

Колегія суддів зазначає, що вказане клопотання не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Жодних доказів на існування тих обставин, якими сторона обґрунтовує неможливість явки не надано, тому позиція залишилася недоведеною.

Станом на день розгляду справи апеляційним судом відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання, призначене на 15.05.2025 року, з`явився скаржник ОСОБА_2 .

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного:

Судом встановлено, що 13 грудня 2019 року Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі №369/14185/19 видано наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини, ОСОБА_4 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 31 жовтня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

23 березня 2020 року постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Желевською О.О. було відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області №369/14185/19 від 13 грудня 2019 року.

13 квітня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір між батьками про сплату аліментів на дитину. Договір посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного округу Київської області Мізірною Я.В. та зареєстровано в реєстрі за №523.

Пунктом 6 вказаного Договору, ОСОБА_2 , як батько, зобов`язався утримувати дитину до досягнення нею повноліття, надаючи їй щомісячно грошову суму (аліменти) у розмірі, не менше 4000,00 грн.; з яких 2000,00 грн. сплачуватимуться ним до 5 числа кожного місяця і 2000,00 до 28 числа кожного місяця. Зобов`язався сплатити в термін до 15 квітня 2021 року суму компенсацій за аліменти в розмірі 20000,00 та залишок компенсації за аліменти в розмірі 5000,00 грн. зобов`язався сплатити в термін до 16 липня 2021 року. Крім того, зобов`язався сплачувати інші додаткові витрати на дитину.

З урахуванням платіжних документів та квитанцій, наданих скаржником суду, ним через довірену особу було сплачено на користь стягувача та їх спільної дитини суму більшу ніж 159 398,38 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву, зазначив, що у державного виконавця були підстави та обов`язок зарахувати добровільно сплачені боржником кошти в рахунок належних до стягнення з нього коштів на користь стягувача в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2 з примусового виконання судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області №369/14185/19 від 13 грудня 2019 року.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд звертає увагу на неналежність позиції апелянта з приводу того, що виконавець діяв у повній відповідності до вимог закону, враховував лише ті платежі, які містять посилання на їх відношення до аліментів.

Колегія суддів зазначає, що суть позиції боржника полягала не в оскарженні заборгованості по аліментах, а в тому, що виконавець не врахував сум добровільно сплачених боржником.

Саме це і було підставою для звернення до суду першої інстанції зі скаргою на дії органу примусового виконання і зобов`язання врахувати розмір аліментів з урахуванням сплачених аліментів за договором.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, в матеріалах справи відсутні докази того, що до звернення до суду із вказаною скаргою у боржника та стягувача, існували відмінні від обов`язку сплати аліментів на утримання сина зобов`язання, як не вбачається і виникнення будь-якого грошового зобов`язання у ОСОБА_2 перед стягувачем.

З 2019 року по 2024 рік ОСОБА_2 , добровільно виконував обов`язок за договором про сплату аліментів на дитину, через довірену особу ОСОБА_5 . Останній у здійснених грошових переказах не зазначав відомості про таке призначення платежу як «аліменти». Проте, незазначення таких даних у квитанціях не спростовує того, що перерахунок коштів на користь стягувача скаржник здійснював саме з метою надання утримання дітям.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що квитанції без зазначення призначення платежу «аліменти», надані на підтвердження сплати боржником на користь стягувача аліментів, мали бути враховані державним виконавцем при обрахунку заборгованості ОСОБА_2 за аліментами, оскільки доказів на підтвердження наявності інших зобов`язань платника перед стягувачем у матеріалах справи немає, як і не надано доказів відмови останньої від отримання грошових переказів від платника, що також у сукупності з іншими доказами доводить, що грошові кошти, сплачені ОСОБА_5 за дорученням ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , є саме аліментами на дитину.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 199/2951/21 (провадження № 61-1769св23), де встановлено, що між стягувачем та боржником немає інших грошових зобов`язань, окрім аліментних. Стягувач не заперечувала отримання від боржника тих грошових переказів, де вона була зазначена отримувачем, а матеріали справи не містять відомостей щодо відмови стягувача від отримання грошових переказів, здійснених боржником. Наведене свідчить про часткове добровільне виконання боржником свого обов`язку зі сплати аліментів. Враховуючи, що боржник надав копії квитанцій про здійснення платежів на користь стягувача, у державного виконавця не було підстав не враховувати надані боржником квитанції під час визначення заборгованості зі сплати аліментів.

Наступним доводом апеляційної скарги апелянта було те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що вищевказані платежі здійснював ОСОБА_7 , оскільки кошти надходили від брата боржника ОСОБА_5 .

Вказане твердження не приймається судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Цивільним законодавством не заборонено виконання зобов`язання сторони іншою стороною, якщо та сторона, яка приймає виконання, погоджується з таким виконанням, то не може посилатися на те, що виконання зобов`язання є неналежним.

Не має значення, які домовленості були між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , оскільки це були їхні взаємовідносини, які не стосуються апелянта, важливим є те, що вказані кошти останній перераховував як аліменти за договором про сплату аліментів на дитину за дорученням від ОСОБА_2 і апелянт не відмовилася від їх отримання.

Наступним доводом апеляційної скарги було те, що ОСОБА_5 здійснював сплату платежів як допомога дядька дитині, а не як аліменти від імені ОСОБА_2 .

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Жодних належних доказів існування домовленостей про здійснення платежів ОСОБА_5 як дядьком дитини в поза аліментному порядку апелянтом до суду не надано.

Також апелянтом зазначено, що боржник звернувся до виконавця з вимогами про перерахунок аліментів, які він сплачував в договірному порядку, а просив здійснити перерахунок аліментів, присуджений в порядку судового наказу.

Колегія суддів зазначає, що судовий порядок щодо виконання зобов`язання є пріоритетним.

Оскільки сторона не може отримувати двічі аліменти за один період, боржник звертаючись із заявою на дії виконавця до суду, просив при обчисленні аліментів на утримання дитини за судовим наказом врахувати ті аліментні платежі, які він здійснював в позасудовому порядку.

Вказана вимога є не заміною порядку стягнення аліментів на утримання дитини, а врахуванням добровільної сплати боржником аліментів у договірному порядку, про правильно зазначив суд першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що підстави для задоволення апеляційної відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько