КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/4762/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Української військово-медичної академії про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року в складі судді Соколова О. М.,

встановив:

27.10.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Української військово-медичної академії, в якому просив суд: визнати дії відповідача з примушення позивача з написання заяви на відпустку заднім числом такими, що порушують його право, як учасника бойових дій, на використання відпустки у зручний для нього час; зобов`язати відповідача перенести надану заднім числом частину щорічної відпустки за відпрацьований рік (з 01.03.2021 по 28.02.2022) на інший період та виплатити йому грошову компенсацію за 31 день невикористаної частини перенесеної наданої заднім числом частини щорічної відпустки за відпрацьований рік (з 01.03.2021 по 28.02.2022).

Посилався на ті підстави, що працював в Українській військово-медичній академії на посаді науково-педагогічного працівника - доцента кафедри військової загальної практики - сімейної медицини факультету підготовки військових лікарів з 01.03.2021 по 31.07.2022, був звільнений на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку контракту.

Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України «Про відпустки» тривалість щорічної відпустки науково-педагогічного працівника становить 56 календарних днів.

При звільненні 31.07.2022 йому не була виплачена компенсація за 31 день невикористаної відпустки.

Так, в наказі про звільнення зазначено про виплату грошової компенсації за 38 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 01.03.2021 по 31.07.2022, що складаються з:

15 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 01.03.2021 по 28.02.2022;

23 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 01.03.2022 по 31.07.2022.

Зазначав, що 09.03.2022 начальник кафедри запропонував написати заяву науково-педагогічним працівникам на частину відпустки заднім числом з 01.03.2022 по 31.03.2022.

Усвідомлюючи, що йде війна, він 10.03.2022 подав таку заяву, сподіваючись на отримання заробітної плати за весь час відпустки, що дасть змогу нормально існувати під час цієї відпустки.

Всупереч вимогам ч. 1 ст. 21 Закону України «Про відпустки», ч. 5 ст. 115 КЗпП України відповідач заробітну плату до початку відпустки не виплатив, а він продовжував виконувати свої посадові обов`язки.

Заробітна плата за весь час відпустки позивачу була виплачена лише 23.03.2022.

В зв`язку з несвоєчасним терміном повідомлення про час надання відпустки і несвоєчасною виплатою заробітної плати за час надаваної йому заднім числом другої частини щорічної відпустки за 2021 рік, 28.03.2022 він звернувся до відповідача з заявою про перенесення вказаної відпустки на інший період.

На вказану заяву він відповіді не отримав.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд позов задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 з 01 березня по 31 березня 2022 року перебував у щорічній відпустці відповідно до наказу відповідача від 01.03.2022 року №41 на підставі поданої ним заяви. Твердження позивача щодо написання заяви про відпустку під примусом матеріалами справи не підтверджується. З заявою про перенесення вказаної відпустки у зв`язку з несвоєчасним повідомленням про час надання відпустки та несвоєчасною виплатою заробітної плати позивач звернувся 28.03.2022. Разом з тим, з прийняттям 15.03.2022 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", подання працівником заяви про перенесення відпустки не є безумовною підставою для її перенесення.

За робочий період позивача з 01.03.2021 по 28.02.2022 позивач використав 42 календарних дні щорічної відпустки, залишок невикористаних днів відпустки склав 14 днів. Наступний робочий період почався 01.03.2022 і закінчився 31.07.2022 , тобто до моменту звільнення. За цей період позивач мав право на 23 календарних дні відпустки, при звільненні йому була виплачена компенсація за 38 календарних днів невикористаної відпустки за його робочий період з 01.03.2021 по 31.07.2022, отже порушень з боку відповідача немає.

21.11.2024 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вважає, що рішення суду першої інстанції винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Висновок суду першої інстанції про те, що подання працівником заяви про перенесення відпустки не є безумовною підставою для її перенесення, не відповідає п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про відпустки", п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 80 КЗпП України. Щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена, а не може бути перенесена. Підлягають узгодженню лише нові терміни надання відпустки, а не обов`язковість її перенесення на вимогу працівника.

Зазначав, що з 24.02.2022 він продовжував виконувати свої трудові обов`язки в повному об`ємі, будь-які докази, що спростовують вказану обставину, в матеріалах справи відсутні.

Також зазначав, що він не оскаржує ненадання йому частини щорічної відпустки тривалістю 13 днів з 01.04.2022, з огляду на обмеження Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" тривалість щорічної відпустки 24 календарними днями у період дії воєнного стану, що не впливає на перенесення попередньої частини щорічної відпустки.

Щодо написання заяви про відпустку під примусом відповідача зазначав, що на його рішення не писати заяву про відпустку заднім числом начальник кафедри висунув вимогу : "Чекаю на заяву ОСОБА_1 ", що є примусом.

Судом встановлено, що заява про відпустку була подана 10.03.2022, а відпустка була надана наказом від 01.03.2022 №41, тобто заднім числом.

Вважає, що надана відповідачем відпустка повинна бути перенесена (виплачена за неї компенсація у зв`язку зі звільненням) тривалістю на різницю дати її початку 01.03.2022, або на різницю дати виплати відпускних 23.03.2022 і сфальшованої дати її початку 01.03.2022.

28.02.2025 Українська військово-медична академія надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач зазначає, що позивач фактично використав відпустку, отримав за неї гроші, а потім заявив про свій намір отримати її ще раз в інший період, гроші за відпустку не повернув, не зазначив іншого періоду, в якій саме він хотів її отримати. Оскільки вимога про перенесення відпустки була безпідставною, питання про її перенесення не виникало.

Затримка виплати заробітної плати позивача була викликана саме діями обставин непереборної сили. Робота у відповідача на початку березня була фактично зупинена, половина працівників виїхала за межі міста Києва. Позивач на робоче місце не з`являвся, посадові обов`язки не виконував, заяву про перенесення відпустки направив через месенджер, а не особисто, що при "продовженні виконання обов`язків в повному обсязі" було б логічним.

Позивач безпідставно називає примусом фразу: "Чекаю на заяву Воронка", яка є нагадуванням про необхідність вчинити дії.

При звільненні позивачу була виплачена компенсація за невикористані дні відпусток з урахуванням змін, передбачених Законом №2352-ІХ.

Вважає, що дії позивача направлені не на відновлення його порушеного права, а виключно з метою збагачення.

В судому засіданні представник Української військово-медичної академії - Баранівський В. М. апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом начальника Української військово-медичної академії від 26.02.2021 №42 ОСОБА_1 прийнято на роботу з 01.03.2021 на посаду доцента кафедри військової загальної практики-сімейної медицини факультету підготовки військових лікарів (а.с. 4).

Між Українською військово-медичної академією та ОСОБА_1 було укладено контракт з науково-педагогічним працівником на строк з 01 серпня 2021 року по 31 липня 2022 року (а.с. 6-7).

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому вказаний строк неодноразово продовжувався та діє по даний час.

Діючи в умовах введення воєнного стану, 09.03.2022, на виконання розпорядження щодо оптимізації та підвищення контролю над особовим складом, працівникам, до переліку яких увійшов і позивач, шляхом розміщення повідомлення у месенджері «Вайбер» запропоновано написати заяви на щорічну відпустку за 2022 рік (з збереженням грошового забезпечення) з 01.03.2022 по 31.03.2022, сфотографувати та скинути в групу (а.с.9).

10.03.2022 у месенджері Viber розміщено повідомлення: «Всім дякую за оперативність і порозуміння! Чекаю на заяву ОСОБА_1 ».

10.03.2022 ОСОБА_1 написав та через месенджер Viber подав заяву про надання щорічної відпустки за 2021 рік з 01.03.2022 по 31.03.2022.

Відповідно до витягу із наказу начальника Української військово-медичної академії (по стройовій частині) від 01.03.2022 №41: «п. 3 Вважати такими, що вибули: 3.2. У частину щорічної відпустки: 3.2.1. Працівник ЗС України ОСОБА_1 , доцент кафедри військової загальної практики-сімейної медицини факультету підготовки військових лікарів, на 30 календарних днів з 01 березня по 31 березня 2022 року включно ( з урахуванням однієї святкової доби) за період роботи з 01 березня 2021 року по 28 лютого 2022 року. Виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік. Підстава: заява ОСОБА_1 від 28.02.2022 ( вх. №525) (а.с. 99 ).

Відповідно до виписки по надходженням по картці/рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» , 23.03.2022 на його рахунок надійшла заробітна плата в сумі 31 630,59 грн; 24.03.2023 - заробітна плата в сумі 11 935,12 грн (а.с.13).

За твердженням відповідача, позивачу 23.03.2022 була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення в сумі 10 982,34 грн та відпускні в сумі 28 310,32 грн, всього сума виплат за вирахуванням податків і зборів склала 31 630,59 грн.

Відповідач зазначав, що працівникам дійсно запропоновано піти у відпустку заднім числом, що було викликано тим, що люди з 24.02.2022 на роботу не виходили та не виконували посадові обов`язки. З метою уникнення оголошення простою, працівникам було запропоновано піти у відпустку.

28 березня 2022 року ОСОБА_1 написав заяву та переслав через месенджер Viber заяву про перенесення другої частини щорічної відпустки за 2021 рік на інший період в зв`язку з несвоєчасним терміном повідомлення про час надання відпустки та несвоєчасною виплатою заробітної плати за час щорічної відпустки (а.с. 14).

Відповідно до рапорту начальника кафедри військової загальної практики-сімейної медицини ОСОБА_2 , для запобігання витоку інформації з групи за рекомендацією МОУ для всій військових формувань 22 березня 2022 року група ВЗПСМ 2 з додатку-месенджеру Viber була переміщена до більш захищеного додатку Сигнал. Заяву ОСОБА_1 про перенесення відпустки він побачив в старій групі 03.04.2022, коли його відпустка вже була закінчена (а.с. 94, 95).

27 липня 2022 року видано наказ №160 про звільнення ОСОБА_1 з 31 липня 2022 року у зв`язку із закінченням строку контракту, відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України. Виплатити грошову компенсацію за 38 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 01 березня 2021 року по 31 липня 2022 року. Підстава: рапорт полковника м/с ОСОБА_3 від 28.07.2022 (вх. №1639).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про відпустки» державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про відпустки», щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена на інший період у разі: 1) порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки (частина десята статті 10 цього Закону); 2) несвоєчасної виплати власником або уповноваженим ним органом заробітної плати працівнику за час щорічної відпустки (частина перша статті 21 цього Закону).

Аналогічні за своїм змістом положення містяться в ч. 1 ст. 80 КЗпП України.

Відповідно до ч.5 ст. 79 КЗпП України конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і роботодавцем, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що заяву про надання щорічної відпустки з 01.03.2022 по 31.03.2022 він написав під примусом, з несвоєчасним терміном повідомлення про час надання відпустки та несвоєчасною виплатою заробітної плати за час щорічної відпустки, під час відпустки він виконував свої посадові обов`язки за завданням керівника, що є підставою для покладення на відповідача обов`язку перенести надану відпустку на інший період та зобов`язати останнього виплатити йому грошову компенсацію за 31 день невикористаної частини перенесеної щорічної відпустки з 01.03.2021 по 28.02.2022.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не довів ту обставину, що заяву про надання щорічної відпустки 10.03.2022 року він написав під тиском керівника.

Розміщення 10.03.2022 у месенджері Viber повідомлення: «Всім дякую за оперативність і порозуміння! Чекаю на заяву ОСОБА_1 » не є достатнім доказом на підтвердження вказаної обставини.

За таких підстав колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання дій відповідача з надання такої відпустки такими, що порушуються права позивача на отримання відпустки у зручний для нього час.

Є недоведеними доводи ОСОБА_4 в тій частині, що він в період з 01.03.2022 по 31.03.2022 продовжував виконувати свої трудові обов`язки.

На підтвердження вказаної обставини позивач надав скріншот групи ВЗПСМ 2 з особистого смартфона (а.с.12).

Так, повідомлення, розміщене 12.03.2022 о 11:50 в групі ВЗПСМ 2, мало наступний зміст: «Доброго дня ! Прошу всіх викладачів сьогодні вкинути презентації, додаткові матеріали (НП, РНП, методичні розробки ми маємо) по дисциплінам, що викладаєте за посиланням…».

Відповідь ОСОБА_1 12.03.2022 о 16:42 була наступною: «Відправлено (ендокрин +пульмо). Ці ж презентації та УГКПМД є на навчальному порталі».

Наданий позивачем доказ свідчить про те, що відправлений ним матеріал вже був розроблений та був розміщений на навчальному порталі, а останній лише переслав їх на прохання керівника.

Інших доказів виконання позивачем своїх посадових обов`язків під час наданої щорічної відпустки на підставі укладеного з ним контракту з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи суду надано не було.

З огляду на те, що позивачем було використано надану йому щорічну відпустку, а також з огляду на наявність в матеріалах справи наказу про звільнення позивача з роботи з 31 липня 2022 року, правові підстави для зобов`язання відповідача перенести частину щорічної відпустки на інший період, а також для виплати грошової компенсації за 31 день фактично використаної щорічної відпустки, яка була оплачена відповідачем, відсутні.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, судове рішення прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25.07.2025.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук