Номер провадження: 22-ц/813/3861/25
Справа № 2-5667/08
Головуючий у першій інстанції Шевчук Н. О.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

стягувач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

заінтересовані особи: Малиновський відділ ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 08 січня 2024 року у складі судді Шевчук Н.О.,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст заяви

У грудні 2024 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа №2-5667 від 03.02.2009 таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заяви зазначав, що 10.12.2008 судом ухвалено заочне рішення суду, яким позовну заяву ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі філії «Южне головне регіональне управління «Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості задоволено у повному обсязі, стягнуто на користь позивача солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 66042 грн. 19 коп.

Як вказано заявником, підставою ухвалення даного рішення був кредитний договір ODH0A00001496 від 31.07.2006, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 19062 дол. США на строк до 28.07.2011, забезпечений договором поруки, укладений між Банком та ОСОБА_2 та договором застави автомобіля «Мерседес Бенц» 1998 року, державний номер НОМЕР_1 .

Також на виконання вказаного рішення суду 03.02.2009 Малиновським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 2-5667, який подано на примусове виконання до Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського МУЮ та відкрито виконавче провадження № 16973345, яке було завершене 24.06.2010, згідно п.4 ч. 1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

Проте в рамках даного виконавчого провадження накладено арешт 07.02.2018, відповідно постанови 16973345 від 22.01.2018 на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 .

В подальшому, як вказав заявник, 01.03.2016 ПАТ КБ "Приватбанк" звернулось із позовом до Березівського районного суду Одеської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором ODH0A00001496 від 31.07.2006 у розмірі 111 898,55 доларів США еквівалент 3 000 000,13 грн., а саме: 13 458,51 доларів США заборгованості за кредитом; 21 611 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом; 1 692 доларів США заборгованості з комісії; 75 136,58 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 27.10.2016 позовну заяву задоволено: суд вирішив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Банка заборгованість у розмірі 111 898,55 доларів США еквівалент 3 000 000,13 гривень і судові витрати у розмірі 45 000 гривень.

Заявник зазначив, що 26.04.2018 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , Одеським апеляційним судом вказане вище рішення Березівського районного суду Одеської області від 27.10.2016 ро скасовано, ухвалено нове рішення суду, яким відмовлено ПАТ КБ «Приватбанк» у позові до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 31.07.2006 і договором поруки від 31.07.2006, у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Постановою Верховного Суду від 27.02.2020 рішення Одеського апеляційного суду залишено без змін.

Окрім цього, заявник наголосив, що також судами встановлено та відображено в рішенні, що 21.03.2016 у заявника поза межами виконавчого провадження вилучено транспортний засіб, який був предметом застави з метою погашення заборгованості по кредиту. На момент ухвалення судового рішення автомобіль перебував у власності Банку. Тож, Банк відповідно до ст. 19, 20 Закону України «Про заставу» задовольнив свої вимоги через предмет застави, на яке набув право власності.

Окрім того, заявник вказав, що відповідно ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист № 2-5667, виданий на виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03.02.2009 не може бути поданий до примусового виконання, у зв`язку із закінченням строків для його повторного пред`явлення. Проте, за доводами заявника, чинний арешт, накладений на виконання даного виконавчого листа є забезпеченням примусового виконання саме виконавчого листа № 2-5667, що виданий на виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03.02.2009.

За таких підстав заявник, посилаючись на вимоги ст. 432 ЦПК України, вважає, що станом на сьогодні Банк втратив право вимоги до ОСОБА_1 по виконавчому листу № 2-5667, що виданий на виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03.02.2009 року, тож даний виконавчий лист не підлягає виконанню.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, мотивування його висновків

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 08 січня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 - відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що вимоги ОСОБА_1 , викладені у заяві про визнання виконавчого листа таким, що підлягає виконанню, не потребують задоволення, оскільки виконавчий лист виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, виконавче провадження є припиненим, а не закінченим, виконавчий лист не повернуто виконавцем як виконаний до матеріалів справи №2-5667/08, заявником не надано відповідних належних доказів суду, що заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 10.12.2008 ним виконане, тобто, заявником не доведено, що обов`язок боржника на теперішній час не є відсутнім або припиненим за вказаним рішенням, яке, в тому числі і за твердженням заявника набуло законної сили, ним не оскаржене, за заявою про перегляд заочного рішення не скасоване.

При цьому, самим заявником в судовому засіданні підтверджено суду, що будь-яких клопотань з метою встановлення відсутності у нього зобов`язань перед Банком ним до суду не заявлялося.

Окрім того, судом встановлено, що заявником помилково ототожнюються результати судових розглядів у справах №2-5667/08, за рішенням у якій видано виконавчий лист, де предметом спору було: стягнення заборгованості по прострочених відсотках, простроченій частині кредиту та пені у розмірі 13645, 08 доларів США за курсом 4, 84 грн., що в еквіваленті складало 66042, 19 грн. та у справі №494/308/16-ц, де предметом спору було стягнення заборгованості за кредитним договором ODH0A00001496 від 31.07.2006 у розмірі 111 898,55 доларів США еквівалент 3 000 000,13 гривень, а саме: 13 458,51 доларів США заборгованості за кредитом; 21 611 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом; 1 692 доларів США заборгованості з комісії; 75 136,58 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, оскільки такі предмети спорів є різними за своєю суттю, розміром заборгованості, з огляду на що, обставини, встановлені рішеннями судів у справі №494/308/16-ц не є нововиявленими обставинами у розрізі справи №2-5667/08.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати ухвалу Малиновського районного суду м.Одеси від 08 січня 2024 року та ухвалити нове рішення суду, яким заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що предметом розгляду у зазначених справах є відносини, що походять з одного і того ж кредитного договору, з одними і тими ж сторонами. Крім того, судами вже встановлено, що після ухвалення заочного рішення, на який видано виконавчий лист відбулась добровільна передача автомобіля в рахунок погашення заборгованості, на яке Банк набув право власності. Оскільки, наступним рішенням Одеського апеляційного суду від 26.04.2018, що залишено в силі Верховним Судом 27.02.2020, відмовлено у задоволенні позовних вимог Банку, сума виручена за переданий автомобіль має зараховуватись, як погашення заборгованості, визначеної рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 03.02.2009, тобто тієї грошової суми, на яку видано виконавчий лист, що визнається таким, що не підлягає виконанню. Проте судом не досліджено факт передачі заставного автомобіля в рахунок погашення заборгованості, що призвело до помилкових висновків суду, які лягли в основу рішення.

В судовому засіданні адвокат Єфімова Л.Я., діюча від імені ОСОБА_1 , підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник АТ «Приват Банк» - Ткаченко І.Ю. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, багаторазове призначення справи до розгляду, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 непідлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Відповідно до заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 10.12.2008 року у справі №2-5667/08, у 2008 році ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі філії «Южне головне регіональне управління «Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 предметом якого були стягнення заборгованості по прострочених відсотках, простроченій частині кредиту та пені у розмірі 13645, 08 доларів США за курсом 4, 84 грн., що в еквіваленті складало 66042, 19 грн.

Доказів оскарження вказаного рішення, перегляду його за заявою відповідача матеріали справи не містять.

На виконання зазначеного рішення, що не заперечується ані заявником, ані іншими учасниками справи, Малиновським районним судом міста Одеси було видано виконавчий лист №2-5667 від 03.02.2009 року, що підтверджується також відповіддю Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 28.12.2020 року №40206.

В подальшому, як встановлено судом з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25.11.2024 року №405106594, 10.02.2010 постановою Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА187962 та 22.01.2018 постановою про арешт майна боржника №16973345, було накладено арешт на майно ОСОБА_1 .

В той же час, судом також встановлено, що у 2016 році Банк знову звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у якому, посилаючись на умови укладення між ним та позичальником кредитного договору, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 19062,00 доларів США на термін до 28.07.2011, та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором просив суд стягнути з позичальника та поручителя в судовому порядку 13458,51 доларів США заборгованість за кредитом; 21611,46 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1692,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 81783,55 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

За наслідками розгляду справи, рішенням Березівського районного суду Одеської області від 27.10.2016 позовну заяву задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Банка заборгованість у розмірі 111 898,55 доларів США еквівалент 3 000 000,13 грн. і судові витрати у розмірі 45 000 грн.

Проте, 26.04.2018 постановою Одеського апеляційного суду задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Березівського районного суду Одеської області від 27.10.2016 скасовано, ухвалено нове рішення суду, яким відмовлено Публічному акціонерному товариству Комерційний Банк «Приватбанк» у позові до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 31.07.2006 і договором поруки від 31.07.2006, у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Постановою Верховного Суду від 27.02.2020 року рішення Одеського апеляційного суду залишено без змін.

Як вбачається з відповіді Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 28.12.2020 №40206, згідно відомостей АСВП, станом на 24.12.2020, на примусовому виконанні в Першому Малиновському відділі державної виконавчої служби в місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконавчі документи де боржником зазначений - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 не перебувають.

Згідно відомостей АСВП, на примусовому виконанні у Першому Малиновському ВДВС Одеського МУЮ перебувало виконавче провадженні № 16973345 з примусового виконання виконавчого листа № 2-5667 виданого 03.02.2009 року Малиновським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «Приват Банк» в особі філії «Южне ГРУ» грошової суми у розмірі 66761,27 грн. Виконавче провадження № 16973345 було завершено 24.06.2010 згідно п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином судом встановлено, що виконавче провадження № 16973345 було завершено 24.06.2010 згідно п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» на теперішній час, а не закінчене у зв`язку із виконанням боржником обов`язку по сплаті заборгованості.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам законодавства.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі, та прийняття аргументів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу

Відповідно до положень статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. При цьому метою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є унеможливлення подальшого проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом та закінчення виконавчого провадження (пункт 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.

Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 824/2/22 (провадження № 61-9190ав22).

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц, провадження № 61-43447св18, від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20, провадження № 61-10482ав21, від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001, провадження № 61-1762ав22.

Як було вірно зазначено судом першої інстанції, виконавчий лист у даній справі виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, виконавче провадження є припиненим, а не закінченим, виконавчий лист не повернуто виконавцем як виконаний до матеріалів справи №2-5667/08, заявником не надано відповідних належних доказів суду, що заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 10.12.2008 ним виконане, тобто, заявником не доведено, що обов`язок боржника на теперішній час не є відсутнім або припиненим за вказаним рішенням, яке, в тому числі і за твердженням заявника набуло законної сили, ним не оскаржене, за заявою про перегляд заочного рішення не скасоване.

Крім того, спростовуються посилання апелянта на те, що банк задовольнив свої вимоги через предмет застави, на яке набув права власності.

Учасниками справи не заперечується, що в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №ODH0AE00001496, сторонами було укладено договір застави рухомого майна,

предметом якого виступив автомобіль Мercedes-Benz, модель: Е 200, рік випуску 1998, тип ТЗ: легковий універсал, № кузова/шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.09.2012 по справі № 2/0417/6705/2012 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № ODH0AE00001496 від 31.07.2006 у розмірі 418420,92 звернуто стягнення на предмет застави на автомобіля: Mercedes-Benz, модель: Е 200, рік випуску 1998, тип ТЗ: легковий універсал, № кузова/шасі: НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 шляхом опису та передачі зазначеного автомобіля позивачу з правом продажу вказаного автомобіля Банком з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особоюпокупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Відповідно до наданої відповіді від Головного сервісного центру МВС, згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль марки Mercedes-Benz, модель: Е 200, рік випуску 1998, тип кузову - універсал, № кузова : НОМЕР_5 , зареєстровано на ОСОБА_1 .. Інформація про перереєстрацію права власності з ОСОБА_1 на інших осіб відсутня.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що банком було задоволено вимоги за рахунок предмета застави, спростовується вищевказаною відповіддю Головного сервісного центру МВС.

Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що закон не передбачає можливість визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у випадку пропуску строку на його пред`явлення до виконанння, якщо він виданий компетентним судом у відповідності до вимог закону і є належним виконавчим документом, який не виконано боржником.

Так, сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Разом з тим, за наявності судового рішення про стягнення боргу, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, заявником при зверненні до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не доведено, що ним було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого його обов`язок припинився, або його обов`язок, як боржника, припинився з інших причин, передбачених положеннями статті 432 ЦПК України.

При цьому у стягувача залишається право на поновлення пропущеного строку (у випадку його пропущення) для пред`явлення виконавчого листа до виконання, у разі доведеності (ст. 433 ЦПК України).

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положення статті 129-1 Конституції України визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року.

У пілотному рішенні у справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року Європейський суд, вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їхньої справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухваленого будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду" .

У справі "Soering vsUK" [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Зокрема апеляційний суд звертає увагу, що Верховний Суд у своїй постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 593/841/14 дійшов висновку, що відповідно до частин другої, четвертої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом. Суд ухвалою вносить виправлення до виконавчого листа, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Тобто законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Порушення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, такий строк за законом може бути поновлений судом.

Натомість пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання може бути підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження (пункт 1 частини першої статті 26 Закону № 606-XIV).

Встановлення обставин дотримання строків пред`явлення виконавчого документа до виконання підлягає з`ясуванню, зокрема, під час оскарження рішення дій чи (бездіяльності) державного чи приватного виконавця, пов`язаних з вирішенням питання про відкриття виконавчого провадження, а тому не мають правового значення під час розгляду питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , є безпідставними, а тому не підлягає задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є справедливою, законною та обґрунтованою. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Відповідно до п. 25 ч. 1 ст. 353, п. 2 ч. 1 ст. 389 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, після її перегляду в апеляційному порядку не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 08 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 23.07.2025

Головуючий

Судді: