Справа № 444/2298/18 Головуючий у 1 інстанції: Ясиновський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/3740/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Чижа Л.М.

за участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до ОСОБА_1 , Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення 40 сесії 5 скликання від 27.07.2010 № 43 Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області в частині, визнання недійсним та скасування державного акта від 02.08.2011 року серії ЯК № 233311 на право приватної власності на земельну ділянку, скасування запису у Поземельній книзі щодо земельної ділянки, скасування державної реєстрації права на земельну ділянку,

ВСТАНОВИЛА:

Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулося з позовом до ОСОБА_1 та Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним і скасування державного акта на право власності, скасування запису у Поземельній книзі та державної реєстрації права власності.

В обґрунтування позову вказувало, що у користуванні АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» перебуває земельна ділянка смуги відведення, зокрема в адміністративних межах села Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, що підтверджується технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 17,1368 га, переданої Державному територіально-галузевому об`єднанню «Львівська залізниця», під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Рудно-Підбірці від 17 км + 200 м до 20 км + 544 м для забезпечення функціонування залізничного транспорту в межах села Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області.

20 січня 2017 року комісією в складі працівників виробничого підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» під час обстеження земельної ділянки залізниці в межах села Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області виявлено, що на 19 км + 595 м 19 км + 620 м на перегоні Рудно-Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів на відстані 10 м від осі головної колії при ширині смуги відведення залізниці 20 м від осі головної колії знаходиться сітчаста огорожа, що огороджує присадибну земельну ділянку, яка належить ОСОБА_1 .

Зазначало, що вказана земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці, належить до земель залізничного транспорту, перебуває в користуванні АТ «Укрзалізниця» та закріплена за регіональною філією «Львівська залізниця».

Право власності на земельну ділянку у ОСОБА_1 виникло на підставі рішення Малехівської сільської ради 40 сесії 5 скликання від 27 липня 2010 року № 43 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності відповідача та видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 233311 від 2 серпня 2011 року.

Рішення Малехівської сільської ради та виданий на його підставі державний акт позивач вважає незаконними та такими, що порушують право залізниці на постійне користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна і забезпечення безпеки руху в межах села Малехів Малехівської сільської ради.

Посилалося на те, що правовий статус земель залізничного транспорту визначений законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до закону.

Спірна земельна ділянка зайнята об`єктами залізничної інфраструктури на момент чинності Положення «Про землі, надані транспорту», про що свідчить «План полоси відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізної дороги» від 1962 року. Відповідно до статті 17 Закону України «Про основи містобудування» вказаний план є містобудівною документацією, яка є основою, зокрема, для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб.

Вважало, що відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення права залізниці на землі смуги відведення в межах села Малехів Малехівської сільської ради, вимоги щодо необхідності виготовлення та отримання державного акта не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до пунктів 54, 55 Загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених Постановою ЦВК СРСР 15 грудня 1928 року.

Малехівська сільська рада під час прийняття оскаржуваного рішення порушила також пункт «б» частини четвертої статті 84 ЗК України, згідно з яким до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під державними залізницями. Майно залізниці є державною власністю і закріплене за нею на праві повного господарського відання.

АТ «Укрзалізниця» як суміжний землекористувач не погоджувало ні проект відведення земельної ділянки, ні акт встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі та не надавало погодження на вилучення земельної ділянки з його користування.

За таких обставин просило:

визнати незаконним та скасувати рішення 40 сесії 5 скликання Малехівської сільської ради № 43 від 27 липня 2010 року в частині передачі ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд;

визнати недійсним і скасувати державний акт від 2 серпня 2011 року серії ЯК № 233311 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0554 га, виданий ОСОБА_1 ;

скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:0117 шляхом внесення до Державного земельного кадастру відповідних відомостей;

скасувати державну реєстрацію права ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року у задоволенні позовних вимоги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» відмовлено.

Рішення суду оскаржило АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця».

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що спірна частина земельної ділянки площею 0,0042 га, яка відповідно до рішення Малехівської сільської ради передана у власність ОСОБА_1 , входить до смуги відведення залізниці належить до земель залізничного транспорту, які не можуть передаватись у приватну власність, тому Малехівська сільська рада не мала права розпоряджатись землями даної категорії. Наявність чи відсутність у AT «Укрзалізниця» документів, що посвідчують право на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, який грунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту. У зв`язку з наведеним рішення Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області від 27.07.2010 № 43, яким ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку, що накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0042 га, та виданий на підставі згаданого рішення державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №23331 від 02.08.2011 є незаконними та такими, що підлягають скасуванню. Звертає увагу на те, що суд в оскаржуваному рішенні необгрунтовано прийшов до висновку, що на момент будівництва залізниці спірна земельна ділянка перебувала у користуванні і була закріплена за домогосподарством по АДРЕСА_1 , адже у документах, на які посилається суд як на підставу такого висновку лише зазначено, що: у викопіюванні з генерального плану с.Малехів 1990 та 2008 - земельна ділянка, що перебуває у власності відповідача знаходиться у межах населеного пункту с Малехів; у витягу - Малехівської сільської ради від 05.09.2018 №1130/02-19 зазначено, шо за домогосподарством по АДРЕСА_1 , відповідно до погосподарського обліку 1974-1976 pp. облікувалось 0,08 га землі та житловий будинок 1965 року забудови.Водночас, план смуги відведення був розроблений та погоджений у встановленому порядку у 1962 році, а отже станом на 1962 рік залізниця вже була збудована і введена в експлуатацію, а отже - висновок суду про те, що на момент будівництва залізниці спірна земельна ділянка перебувала у користуванні і була закріплена за домогосподарством по АДРЕСА_1 не підтвержений жодними доказами, є необгрунтований. Зазначає, що відомості облікової карти погосподарського обліку не відносяться до правовстановлюючих документів, а отже, долучений до матеріалів справи витяг Малехівської сільської ради від 05.09.2018 №1130/02-19 є неналежним доказом у справі та не підтверджує висновок суду та твердження представника відповідача про те, що оспорювана земельна ділянка перебувала у користуванні відповідача. Висновок суду про те, що план смуги відведення не містить умовного позначення ширини смуги відведення, відсутні позначення відстані та одиниці виміру відстані є надуманим, оскільки і умовні позначення ширини смуги відведення і позначення відстані наявні на плані смуги відведення. Суд необгрунтовано зазначив, що план смуги відведення не містить належних доказів затвердження у встановленому порядку та таких не надано позивачем. Водночас судом було встановлено, що план смуги відведення погоджений старшим землевпорядником Нестерівського району, заступником начальника Підзамчівської дистанції колії, начальником Львівської дистанції захисних лісонасаджень. Суд вказав, що план смуги відведення не був затверджений виконкомом Нестерівської районної ради, однак необхідність такого затвердження не визначена нормативними документами. Суд необгрунтовано зазначив у рішенні про те, що позивач без залучення уповноваженого суб`єкта самостійно встановив, що частина земельної ділянки відповідача накладається на землі смуги відведення залізниці. Так, суд, досліджуючи акт обстеження земельної ділянки від 20.01.2017, зазначив, що цей акт був складений за участі представників лише однієї організації - ВП «Кам`янка Бузька дистанція колії», однак саме зазначений підрозділ залізниці відповідальний за дану ділянку колії, яка перебуває в користуванні залізниці і логічно, що таке обстеження здійснювали його працівники. План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Нестерівського (сьогодні - Жовківського) району Львівської області від 11 км + 106 м до 20 км + 534 м, який був розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, погоджений із старшим землевпорядником Нестерівського району Львівської області, як містобудівна документація, був використаний, поряд з іншими документами, у якості вихідних даних при розробленні технічної документації з землеутрою щодо інвентаризації земельних ділянок. Таким чином, у встановленому чинним законодавством порядку (зокрема, відповідно до вимог Порядку проведення інвентаризації земель (затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 №51, чинний у 2015, надалі Порядок) КТ НВФ Нові технології були проведені роботи з інвентаризації земель залізниці у межах Малехівської сільської ради, виготовлена Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок загальною площею площею 17,1368 га Державному територіально-галузевому об`єднанню Львівська залізниця під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Рудно-Підбірці від 17 км + 200 м до 20 км + 544 м в адміністративних межає с.Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області (надалі Технічна документація) перебуває земельна ділянка смуги відведення залізниці.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 заперечила проти задоволення апеляційної скарги. Інші учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, від Львівської міської ради надійшло письмове клопотання про розгляд справи без участі її представника, а клопотання Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» про відкладення розгляду справи відхилено колегією суддів як необґрунтоване, тому неявка учасників, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.

Судом установлено, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 233311, виданого ОСОБА_1 на підставі рішення Малехівської сільської ради 40 сесії 5 скликання № 43 від 27 липня 2010 року, останній належить земельна ділянка площею 0,0554 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташована на АДРЕСА_1 .

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25393136 від 23 лютого 2010 року суди встановили, що ОСОБА_1 є власником будинку на АДРЕСА_2 на підставі укладеного з ОСОБА_2 договору купівлі-продажу від 19 лютого 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш І. М. та зареєстрованого за № 195.

Зі змісту витягу з погосподарської книги № 1 за 1974-1976 роки Малехівської сільської ради від 5 вересня 2018 року № 1130/02-19 суди вбачається, що за домогосподарством на АДРЕСА_1 за вказаний період обліковувалось 0,08 га землі та жилий будинок 1965 року забудови.

Згідно з довідкою Малехівської сільської ради від 10 вересня 2018 року № 1159/02-19, складеною на підставі книги обліку сплати земельного податку за використання землею на території Малехівської сільської ради, за користування земельною ділянкою площею 0,0554 га на АДРЕСА_1 сплачено земельний податок за період з 1997 року до 2010 року; з 2010 року земельний податок не сплачувався, оскільки землекористувач звільнений від сплати земельного податку як пенсіонер.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав безпідставними та недоведеними посилання позивача про те, що частина земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_1 , відноситься до земель транспорту та знаходиться в смузі відведення залізниці, адже на момент будівництва залізниці, вказана земельна ділянка перебувала в користуванні та була закріплена за домогосподарством по АДРЕСА_1 . Так, з плану смуги відведення жодним чином не вбачається, де саме знаходиться спірна земельна ділянка, яка її площа, розміри і що саме ця земельна ділянка належить ОСОБА_1 , а також, що саме в цьому місці смуга відведення залізниці становить 20 м. А сам план смуги відводу не був затверджений виконкомом Нестерівської районної ради. Також суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати порушеними відповідачами права позивача, оскільки такі обставини не доведені належними і допустимими доказами, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у користуванні позивача, де проходить її межа, чи порушена межа цієї земельної ділянки ОСОБА_1 . При цьому позивач із клопотанням про призначення експертизи у даній справі для підтвердження своїх позовних вимог до суду не звертався, хоча судом було роз`яснено йому таке право в судовому засіданні неодноразово, зокрема під час проведення підготовчого судового засідання та в судовому засіданні під час дослідження доказів у справі.

Проте повністю погодитись з такими висновками колегія суддів не може, виходячи з такого.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30травня 2018 року в справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)).

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 (пункт 68)).

Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови від 29 вересня 2020 року в справі № 378/596/16 (пункт 77), від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (пункт 52), від 06 квітня 2021 року в справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16 (пункт 155), від 25 січня 2022 року в справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 15 вересня 2022 року в справі № 910/12525/20 (пункт 148)).

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).

Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо така особа не набула права власності. Водночас, ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов, не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року в справах №488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року в справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року в справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року в справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (пункт 37)).

Оскільки належна на праві власності земельна ділянка відповідача накладається на думку позивача на його земельну ділянку, останнім пред`явлено позов про:

- визнання незаконним та скасування рішення 40 сесії 5 скликання Малехівської сільської ради № 43 від 27 липня 2010 року в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд;

- визнання недійсним і скасування державного акта від 2 серпня 2011 року серії ЯК № 233311 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0554 га, виданого ОСОБА_1 ;

- скасування запису у Поземельній книзі щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:0117 шляхом внесення до Державного земельного кадастру відповідних відомостей;

- скасування державної реєстрації права ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року в справі № 446/478/19 зазначила, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20 (пункт 9.67); від 05 липня 2023 року в справі № 912/2797/21 (пункт 8.13); від 12 вересня 2023 року в справі № 910/8413/21 (пункт 180); від 11 червня 2024 року в справі № 925/1133/18 (пункт 143)).

Оскаржуване рішення Малехівської сільської ради № 43 від 27 липня 2010 року вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення ради відповідачу видано державний акт). Визнання цього рішення незаконним та його скасування, а також скасування державного акта, виданого на його виконання не поновить порушене право або законний інтерес позивача, як не поновить цього скасування державної реєстрації права власності відповідача на передану йому цим рішення у власність земельну ділянку чи скасування запис у Поземельній книзі щодо цієї земельної ділянки.

Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2019 року в справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року в справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року в справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01 лютого 2020 року в справі №922/614/19 (пункт 52), від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08 серпня 2023 року в справі № 910/5880/21 (пункт 53)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12 вересня 2023 року в справі № 910/8413/21 (пункт 181)).

Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на його земельну ділянку. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.

У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року в справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22 січня 2020 року в справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року в справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року в справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження №14-93цс20)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року в справі № 446/478/19 також вказала, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопад 2018 року в справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року в справі №911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року в справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

У справі, яка переглядається, встановлено, що позивач звернувся до суду з метою відновлення володіння спірною земельною ділянкою.

Право ОСОБА_1 як власника, виникло на підставі відповідних договорів купівлі-продажу нерухомості, а також рішення органу місцевого самоврядування.

Належна ОСОБА_1 земельна ділянка, на думку позивача, перетинається із його земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного, вимоги про скасування рішення сільської про передачу у власність спірної земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності на неї, скасування запису в Поземельній книзі та визнання недійсним і скасування державного акта на право приватної власності на цю земельну ділянку не призведуть до відновлення порушених прав та інтересів позивача, тобто не є належним та ефективним способом захисту. Належним способом захисту позивача є віндикаційний позов.

Крім того, зміст позовної заяви свідчить про те, що у цій справі позивач намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення, державний акт та державну реєстрацію щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї їх частини, що накладається на земельну ділянку позивача).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року в справі № 446/478/19 звернула увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що особа буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивача, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність набуття у власність відповідача якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку про те, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0, 1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. АТ «Укрзалізниця» має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 441/123/16). Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України). У власних висновках Верховний Суд базується на тому, що за змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.

Тобто Велика Палата Верховного Суду констатувала, що при вирішенні подібних спорів необхідно встановити відповідну площу накладення земельних ділянок, і залежно від цього вирішувати питання про повернення (витребування) лише частини ділянки, яка накладається, а не всієї ділянки.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у цій постанові зазначила, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

У пункті 127 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

Тому в контексті обставин справи, яка переглядається та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, належної ОСОБА_1 , яка накладається на земельну ділянку, що належить позивачу.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

- АТ «Українська залізниця» звернулось з позовом про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державного акта та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, запису в Поземельній книзі. В обґрунтування позову вказано, що на земельній ділянці смуги відведення залізниці частково розташована суміжна земельна ділянка, яка належить на праві власності відповідачу;

- суд першої інстанції при відмові у задоволенні позову вказав, що вимоги позивача є необґрунтованими, проте виходячи із встановлених обставин справи, оскільки належним способом захисту є пред`явлення віндикаційного позову про витребування від відповідача тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ «Українська залізниця» та накладається на земельні ділянки, що знаходяться у власності відповідача, яким позивач не скористався, в задоволенні позову необхідно було відмовити з підстав обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту, що є самостійною підставою для такої відмови, а не вдаватися до дослідження питання щодо обґрунтованості позову.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 02 квітня 2025 року в справі № 446/483/19 (провадження № 61-4147св23) та від 09 квітня 2025 року в справі № 460/842/14-ц (провадження № 61-5378св24), у спорах з подібними обставинами та правовідносинами.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, однак помилився з мотивами такої відмови. Тому рішення суду першої інстанції належить змінити в частині мотивів такої відмови. В решті рішення суду як законне та обґрунтоване належить залишити без змін, а апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновку щодо суті та підстав задоволення апеляційної скарги, а саме того, що оскаржене рішення змінено в мотивувальній частині, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, однак помилився щодо мотивів такої відмови, рішення суду слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 22 листопада 2023 року змінити.

Викласти мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 11.07.2025

Головуючий

Судді