Номер провадження: 22-ц/813/2449/25
Справа № 509/2524/24
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Одеської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, припинення стягнення аліментів, на заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Кочко В.К. 29 липня 2024 року у смт. Овідіополь Одеської області, -

встановила:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив: визначити постійне місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; припинити стягнення аліментів, по цивільній справі 509/5529/18 за виконавчим листом №509/5529/18, виданим 05.09.2022 року на підставі Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.12.2021 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.11.2018 року до повноліття дитини.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що з ОСОБА_1 він перебував у зареєстрованому шлюбу з 25.10.2008 року по 26.11. 2018 року.

Від шлюбу у сторін є двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які після розлучення проживали з відповідачем.

З початком вторгнення на територію України збройних сил Російської Федерації позивач, з метою безпеки дітей, допоміг їм виїхати разом із відповідачем за межі України.

31.10.2023 року син позивача, ОСОБА_3 , повернувся з Німеччини і виявив бажання проживати разом з ОСОБА_2 . Мати дітей знаходиться за кордоном, вихованням дітей не займається, участі у матеріальному забезпеченні дітей не приймає. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з позивачем і знаходиться на його утриманні. Позивач дбає про своїх дітей, займається їх вихованням та утриманням, повністю забезпечує усі витрати на навчання, харчування, лікування, одяг, розвиток дитини, створив всі належні умови для проживання сина з ним, приділяє багато уваги у навчанні та отримання додаткових знань у репетиторів, тощо.

Позивач вважав, що відповідач не зможе належним чином турбуватись про сина, його здоров`я, надавати дитині належний фізичний, духовний, культурний та моральний розвиток. Не дивлячись на те, що дитина з 31.10.2023 року проживає разом з ОСОБА_2 і перебуває повністю на його утриманні, відповідач не відмовилась від аліментів на її користь для утримання сина, та витрачає кошти на свої потреби, що не відповідає їх цільовому призначенню.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 29.07.2024 року позовну заяву ОСОБА_2 було задоволено.

Визначено постійне місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, ОСОБА_2 .

Припинено стягнення аліментів по цивільній справі 509/5529/18 за виконавчим листом №509/5529/18, виданим 05.09.2022 року на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.12.2021 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.11.2018 року до повноліття дитини.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що перебування за кордоном виявилось для дітей важким випробуванням, через що ОСОБА_1 самостійно привезла їх додому, тобто, розлучення матері та дітей носить вимушений та тимчасовий характер. Між батьками не було спору щодо місця проживання неповнолітнього сина. Апелянт вважає, що спір має штучний характер та ініційований позивачем з метою створення умов для подальшого отримання відстрочки від мобілізації в якості особи, яка самостійно виховує дитину.

Сторони про розгляд справи на 03.06.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились ОСОБА_2 , адвокат Ліферчук Т.С., представник Служби у справах дітей Одеської міської ради.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.10.2008 року по 26.11.2018 року.

За час шлюбу у сторін народилися діти: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які після розлучення проживали з відповідачем.

06.12.2018 року Овідіопольським районним судом Одеської області постановлено рішення про стягнення з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. на кожну дитину, щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.11.2018 року до повноліття кожної дитини.

З 17.11.2022 року донька сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , постійно проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться на його утриманні.

Рішенням Овідіопольського міського суду Одеської області від 25.09.2023 року припинено стягнення аліментів за виконавчим листом №509/5529/18, виданим 05.09.2022 року на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.12.2018 року.

З 31.10.2023 року син позивача, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться на утриманні та вихованні батька, що не заперечувалось відповідачкою.

Згідно акту обстеження умов проживання від 21.03.2024 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком ОСОБА_2 , дитина має належні умови проживання, відносини в родині традиційні та дружні.

Згідно акту оцінки потреб сім`ї від 09.05.2024 року, складеного центром соціальних служб Одеської міської ради - Інюткін П.І., 16.08.2011 року народження, проживає разом з батьком ОСОБА_2 , дитина спостерігається в клініці сімейного лікаря, веде здоровий спосіб життя, у родинні враховуються інтереси дитини, потреби дитини задовольняються повністю. Вихованням дитини повністю займається батько. Мати дитини мешкає в Німеччині. За результатами оцінювання потреб з`ясовано, що наявні основні ознаки складних життєвих обставин (СЖО) та чинники ухилення матері від виконання своїх обов`язків із виконання своїх обов`язків із виховання дитини. Дитина з матір`ю перебуває в розлученні з листопада 2023 року.

Батько дбає про здоров`я сина, його фізичний, духовний розвиток підтримує його у навчанні та утримує його повністю, що підтверджується наявним в матеріалах справи доказами: декларацією №0001-13К4-МХА0 про вибір лікаря який надає первинну медичну допомогу від 30.01.2024 року, замовлення на отримання медичних послуг від 31.10.2023 року, чеком оплати медичних послуг від 31.10.2023 року, рахунком №3 від 01.11.2023 року, рахунком № від 01.11.2023 року, довідкою про відвідування басейну від 12.04.2024 року, квитанцією від 15.04.2024 року, квитанції від 30.04.2024 року (придбання одягу для плавання) , рахунком № від 31.10.2023 року, рахунком № НОМЕР_1 від 21.02.2024 року, рахунком № НОМЕР_2 від 20.02.2024 року, висновок результатів аналізів від 20.02.2024 року, документами з фітнес клубу «ФОРМА» від 12.04.2024 року, рахунком №21/52/6054 від 02.04.2024 року, рахунком № НОМЕР_3 від16.042024 року, рахунком № НОМЕР_4 від 18.04.2024 року, рахунком № НОМЕР_5 від 01.11.2023 року, рахунком № НОМЕР_6 від 01.11.2023 року, рахунком № НОМЕР_7 від 31.10.2023 року, заяви-приєднання №1668497 від 01.02.2024 року, квитанції №1835044, №1835042 р від 01.02.2024 року, характеристикою зі школи, табелем учня 6 класу ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 згідно довідки КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської міської ради від 10.04.2024 року №484, на психіатричному та наркологічному обліку не перебуває.

Згідно довідки з місця роботи від 08.04.2024 року, позивач працює в ТОВ «ТСК ГРАНЬ», має постійний дохід, за місцем роботи, характеризується позитивно.

У Висновку про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Київською районною адміністрацією Одеської міської ради 28.02.2025 року вбачається, що батьком ОСОБА_2 створені належні умови для виховання, проживання та розвитку сина ОСОБА_3 , та враховуючи, що батько здатний виконувати обов`язки щодо виховання та догляду за неповнолітньою дитиною, бажання дитини проживати із батьком. Та інші обставини, що підтверджуються наявними документами, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, вважала доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_2 .

На засіданні Комісії 06.02.2025 року мати дитини, ОСОБА_1 , заперечувала проти розгляду питання про визначення місця проживання дитини у зв`язку із тим, що ОСОБА_3 і так проживає з батьком, та має можливість у будь-який момент виїхати закордон до матері, яка може створити усі необхідні умови для життя сина.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , згідно відповіді Державної прикордонної служби України №509/2524/24/6165/2024 від 11.06.2024 року, дійсно основний час проживає за кордоном.

Щодо визначення місця проживання дитини.

Статтею 51 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом.

Водночас розлучення має відбутися таким чином, щоб батько і матір як і раніше співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (ст. 7 Конвенції про права дитини).

Згідно ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Виходячи зі змісту ч. 6 ст. 29 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14.09.2022 року у справі № 466/1017/20).

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04.08.2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

У цій справі встановлено, що батьки мають належні житлові умови, доходи, мають бажання виховувати сина.

Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини.

Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (ст. ст. 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року).

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (ст. 12 Конвенції про права дитини, ст. 171 СК України, ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції.

При цьому, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч. 3 ст. 171 СК України). Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14.12.2023 року у справі № 127/20368/21, провадження № 10159св23.

При розгляді даної справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що як батько, так і мати дітей належним чином ставилися до виконання своїх батьківських обов`язків, позитивно характеризуються в побуті та професійній спільноті, не зловживають спиртними напоями чи наркотичними засобами, матеріально забезпечені та створили належні умови для виховання та розвитку сина, у той же час між сторонами існує особистий конфлікт та неприязні стосунки, що унеможливило вирішення питання про фізичну опіку щодо їхньої спільної дитини в позасудовому порядку.

Доказів жорстокого поводження батьків з дитиною, притягнення їх до адміністративної чи кримінальної відповідальності, у тому числі за вчинення домашнього насильства, учасниками справи не надано та судами першої та апеляційної інстанцій таких фактів не встановлено.

Наявними у матеріалах справи доказами встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалий час проживає разом із батьком і емоційний контакт з матір`ю у певній мірі втрачено. Протягом розгляду справи дитина, як зазначено у Висновку про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Київською районною адміністрацією Одеської міської ради 28.02.2025 року, висловлювала бажання проживати з батьком, заперечувала можливість проживання з матір`ю.

В суді апеляційної інстанції неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також висловив своє бажання проживати разом з батьком.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, маючи за мету забезпечення найкращих інтересів дитини, її впевненості у майбутньому та недопущення емоційних втрат через зміну звичного для дитини комфортного оточуючого середовища, то суд дійшов обґрунтованого висновку щодо визначення місця проживання дитини з батьком.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , про те, що спір має штучний характер та ініційований позивачем з метою створення умов для подальшого отримання відстрочки від мобілізації в якості особи, яка самостійно виховує дитину, є такими, що не підтверджені жодним доказом, на підставі чого колегія суддів доходить до висновку, що доводи апелянта є припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Щодо позовних вимог про припинення стягнення аліментів.

Згідно ч. 7-9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У рішенні від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Верховний Суд у постанові від 14.08.2024 року у справі № 760/4661/20 зауважив, що принцип забезпечення найкращих інтересів для дитини виражається через такі засади, як рівність, пріоритетність сімейних форм виховання, забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дитини тощо. Водночас у кожній конкретній справі реалізація принципу «найкращих інтересів дитини» потребує диференційованого підходу, який, з урахуванням конкретних життєвих обставин, суд застосовує під час вирішення питань, що стосуються прав та інтересів дитини.

У спорі між батьками, як і в інших спорах, що стосуються прав та інтересів дітей, визначальне значення мають її найкращі інтереси, а саме вчинення батьками як особами, які несуть відповідальність за дитину, дій або прийняття ними рішень в інтересах дитини, тобто створення найкращих умов, необхідних для її утримання, забезпечення потреб у благах, що сприятимуть гармонічному, здоровому і нормальному розвитку такої дитини як особистості у фізичний, розумовій, моральній, духовній і соціальній сферах.

У разі виникнення спору між батьками, який випливає з сімейних відносин, суди мають керуватися справедливою рівновагою між інтересами дитини та інтересами обох батьків, яка має бути спрямована на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, тобто отримання дитиною належного матеріального утримання від обох батьків.

Відповідно до практики ЄСПЛ рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків.

Отже, з огляду на об`єктивні обставини спору насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини. Тому поведінка батьків має забезпечувати найкращі інтереси дитини незалежно від того, що між ними існує спір про визначення місця проживання дітей, який розглядається в судах з травня 2019 року і на сьогодні не вирішений.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

У ст. 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, ст. 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, а також їх призначення.

Тлумачення приписів ст. 179 СК України дає підстави зазначити, що аліменти це кошти особливого призначення, їх належить використовувати для потреб дитини. На одержувача аліментів покладається обов`язок розпоряджатися аліментами лише за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням необхідно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

Одержання аліментів на дитину тим з батьків, з яким дитина не проживає, не відповідає її інтересам і не забезпечує розпорядження аліментами виключно за цільовим призначенням.

У даній справі, як вже вказувалось вище, 06.12.2018 року Овідіопольським районним судом Одеської області постановлено рішення про стягнення з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. на кожну дитину, щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.11.2018 року до повноліття кожної дитини.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що, починаючи з 31.10.2023 року, ОСОБА_3 проживає разом з батьком, перебуваючи повністю на його утриманні. Однак, не зважаючи на даний факт, аліменти продовжують стягуватись з позивача на користь відповідача на утримання сина ОСОБА_3 , і відповідачка витрачає їх на свої потреби, що не відповідає їх цільовому призначенню, оскільки аліменти мають йти на утримання дитини, а не утримання матері дитини.

Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Отже, закон передбачає можливість звільнення особи від сплати аліментів.

У цій справі позивач ОСОБА_2 вважає, що змінилися обставини, які впливають на припинення стягнення з нього аліментів на сина, оскільки на сьогодні він проживає з ним, і такі доводи позовної заяви знайшли своє підтвердження в процесі розгляду справи.

За своєю суттю аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні (постанова Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18)).

Стягнення з позивача аліментів на утримання дитини, за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні, суперечить нормам ст. 181 СК України, згідно з якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29.06.2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 22.11.2022 року у справі № 188/1029/19, від 12.05.2023 року у справі № 686/12480/22.

Припинення стягнення аліментів з відповідача за встановлених судами обставин у цій справі відповідає легітимній меті - захисту прав дитини.

Вирішуючи спір у справі в частині позовних вимог про припинення сплати аліментів, суд першої інстанції правильно виходив з того, що у жовтні 2023 року настала обставина, а саме, фактичне проживання дитини ОСОБА_3 з батьком, який зобов`язаний сплачувати аліменти на його утримання на користь матері, з якою на час ухвалення рішення про стягнення аліментів дитина проживала. Настання такої обставини має значення для вирішення цього спору.

Докази та обставини, на які посилається представник ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29.07.2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 30 червня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе