ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6358/24Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/817/504/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Храпак Н.М.

Суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участі секретаря - Дідух М.Є.

без участі сторін, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу № 607/6358/24 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «УкрСиббанк», інтереси якого представляє адвокат Агабалаєва Яна Валеріївна на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2025 року, ухваленого суддею Дзюбичем В.Л., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року, представник позивача Акціонерного товариства «УкрСиббанк» звернувся у Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми боргу за кредитним договором в порядку ч.2 ст.625 ЦК України, в якій просить стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» три відсотки річних від простроченої суми заборгованості за період з 07.03.2021 року по 23.02.2022 року в сумі 1644,91 дол. США.

В обґрунтування позовних вимог, представник позивача вказує на те, що АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №80/53 від 06.12.2005, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_1 кредит в сумі 65600 доларів США, які він зобов`язався повернути у повному обсязі не пізніше 06.12.2026 згідно з графіком погашення кредиту, та сплачувати щомісячно проценти за користування кредитом у розмірі 12,5% річних.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору 06.12.2005 був укладений договір поруки №1, за яким ОСОБА_2 як поручитель зобов`язалася перед кредитором відповідати за виконання позичальником всіх його зобов`язань, що виникають із кредитного договору № 80/53 від 06 грудня 2005 року.

В зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами виникла прострочена заборгованість за вказаним договором.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2024 року позов Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» три проценти річних від простроченої суми заборгованості, у розмірі 1644,91 дол. США, в порядку ч.2 ст.625 ЦК України.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» суму сплаченого судового збору в рівних частках у розмірі по 1 514 гривень з кожного.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 липня 2024 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Гриб О.В. про перегляд заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.05.2024, ухвалене у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, скасовано та призначено справу до розгляду.

05.09.2024 АТ «Укрсиббанк» звернулося до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідачів 3 % річних у сумі 8 312,86 доларів США за період прострочення з 02.04.2017 по 23.02.2022 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2025 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ «УкрСиббанк» Агабалаєва Яна Валеріївна просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог банку, суд першої інстанції виходив із кваліфікації зобов`язання, яке підтверджене судовим рішенням у цивільній справі № 607/21787/13-ц, як натурального (задавненого), право вимоги за яким банком втрачене, і банк не має права вимагати стягнення з відповідачів трьох відсотків річних в зв`язку із несплатою відповідачами основної суми боргу, визначеної рішенням суду. Однак вважають, що даний висновок суду є хибним, оскільки немає правових підстав вважати, що зобов`язання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , визначені рішення суду у справі № 607/21787/13-ц є натуральним (задавненим). Вказує, що кредитор, який реалізував своє право на судовий захист у цивільно-правовому зобов`язанні шляхом подачі відповідного позову до боржника і суд при розгляді спору визнав позовні вимоги обґрунтованими та не застосував позовну давність, то зобов`язання, підтверджене таким рішенням не може бути визнане ні натуральним, ні задавненим.

У даній справі щодо спору між банком та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судом в оскаржуваному рішенні було встановлено, що стосовно позовної вимоги банку про стягнення основної кредитної заборгованості судом було ухвалене рішення від 30.01.2014 року у справі № 607/21787/13-ц і таким чином банк реалізував своє право на судовий захист у даному цивільному зобов`язанні. Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ухвалення судом рішення у справі № 607/21787/13-ц не заявляли про застосування позовної давності, а після ухвалення судом рішення у справі № 607/21787/13-ц не здійснили його оскарження, і таким чином вони своїми діями засвідчили, що погоджуються із цим рішенням про стягнення із них основної суми кредитної заборгованості.

Відтак, рішення суду від 30.01.2014 року у справі № 607/21787/13-ц, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання, і зобов`язання, підтверджене даним рішенням, не може бути натуральним.

Щодо неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та наявності підстав для задоволення позову банку, то вказують, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.01.2014 року у справі № 507/21787/13-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь банку заборгованість по кредитному договору на загальну суму 56534,26 доларів США, що в еквіваленті складає 451878,33 грн.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2014 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до цього часу.

Відтак, банк-кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України (3% річних), за час прострочення до 23.02.2022 року (згідно п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц, відзначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується позовною давністю. У зв`язку з чим, позивач (з врахуванням збільшення розміру позовних вимог) висунув вимогу про стягнення з відповідачів трьох відсотків річних за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року, а саме за прострочення погашення сум заборгованості у розмірі 56 534,26 доларів США, що визначені рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.01.2014 року у справі № 607/21787/13-ц, і тому позивач просить стягнути з відповідачів три відсотки річних у сумі 8312,86 доларів США за період прострочення з 02.04.2017 по 23.02.2022.

Представник відповідачів адвокат Гриб О.В. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.01.2014 за зверненням АКІБ «Укрсиббанк», стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного, акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість по кредитному договору на загальну суму 56 534,26 доларів США, що в еквіваленті 451 878, 33 грн.

У липні 2016 року приватне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строків на його пред`явлення до виконання у справі № 607/21787/13-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено у видачі дублікату виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 27 травня 2024 року відмовлено у відкритті- апеляційного провадження за апеляційною скаргою AT «УкрСиббанк» на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2017 року.

Верховний Суд, здійснюючи розгляд касаційної скарги AT «УкрСиббанк» у цивільній справі № 607/21787/13-ц встановив, що 08 липня 2016 року представник ПАТ «УкрСиббанк» - Синявський О.В. звернувся до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення пропущеного строку, а 15 серпня 2016 року до суду надійшла заява представника ПАТ «УкрСиббанк» - Синявського О.В. про усунення недоліків, що свідчить про те, що сторона обізнана про рух справи, цікавилася провадженням у справі, користувалася належними процесуальними правами та виконувала процесуальні обов`язки. Тим самим Верховний Суд визнав, що строк на подання касаційної скарги є пропущений заявником у серпні 2016 року та не підлягає до поновлення, внаслідок чого AT «УкрСиббанк» відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Враховуючи той факт, що AT «УкрСиббанк» від 30.01.2014 року не заявляв до виконання отримане ним судове рішення, а також беручи до уваги те, що 13.07.2017 року AT «УкрСиббанк» було відмовлено у видачі дублікату виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення до виконання, у розумінні ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України, строк позовної давності сплив.

Відтак, як вірно зазначає суд першої інстанції, у сенсі ст. 509, ч.1 ст. 267, ст. 625 ЦК України, це свідчить про те, що дане зобов`язання є натуральним. Позаяк, у силу ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

У своїй апеляційній скарзі представник акціонерного товариства «УкрСиббанк» стверджує, що зобов`язання відповідачів ОСОБА_1 , Криницької Л.І., визначені рішення суду у справі № 607/21787/13-ц не є натуральним (задавненим).

Однак твердження заявника ґрунтуються на хибних припущеннях щодо ненатуральності (задавненості) зобов`язань які є предметом спору у справі № 607/6358/24.

Верховний Суд у справі № 285/3536/20 від 23.11.2022 та на яку посилається сам заявник, надає тлумачення цих понять - «натуральне зобов`язання (obligatio naturalis)» та «задавнене зобов`язання», та відзначає наступне:

- натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

- задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;

За тим, є очевидним що суд першої інстанції у рішенні по справі № 607/6358/24 вірно встановив, що зобов`язання які мають місце як предмет спору в цій справі, є натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis), оскільки вимога щодо їх захисту не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, так як боржники заявили про застосування позовної давності котра була застосована судом.

Представник відповідачів посилається на позицію Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду у постанові від 06.03.2019 у справі №757/44680/15ц провадження №61-32171сво18).

Зокрема, вказує, що Верховний Суд сформував правову позицію згідно якої: суди мають відмовляти у задоволенні позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на вимогу у натуральному зобов`язанні, за безпідставністю, тобто без заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності. Якщо Кредитор звертається з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд повинен у межах справи про стягнення 3% річних та інфляційних втрат дослідити сплив позовної давності щодо основної заборгованості, яка не є безпосереднім предметом спору і відмовити у позові за безпідставністю.

Якщо строк позовної давності сплив до основної вимоги, вважається, що позовна давність спливла й до додаткової, у тому числі ст. 625 ЦК України (пост. КЦС ВС від 03.04.2019 року 756/9094/15, КГС ВС від 20.02.2019 року №910/19565/17).

Враховуючи обставини що були встановлені апеляційним та касаційним судами у цивільній справі № 607/21787/13-ц, та які є преюдиційними для справи № 607/6358/24, суд першої інстанцції врахував, що зобов`язання про які позивається AT «УкрСиббанк» слід вважати натуральними, а строк щодо їх судового захисту таким, що був пропущений з вини позивача, а тому за таких обставин суд прийняв до уваги заяву сторони відповідачів, про застосування строків позовної давності та відмовив у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача АТ «УкрСиббанк» - адвокат Агабалаєва Я.В. в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку судової повістки до електронного кабінету, однак подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника АТ «УкрСиббанк», вказавши, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Гриб О.В. також подав до суду заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження без участі представника, з приводу задоволення вимог апеляційної скарги заперечують та просять рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Судом встановлено, що між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №80/53 від 06.12.2005, відповідно до умов якого Позивач надав ОСОБА_1 кредит в сумі 65600 доларів США, які він зобов`язався повернути у повному обсязі не пізніше 06.12.2026 згідно з графіком погашення кредиту та сплачувати щомісячно проценти за користування кредитом у розмірі 12,5% річних.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору прийнята порука ОСОБА_2 згідно з договором поруки №1 від 06.12.2005.

В зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами виникла прострочена заборгованість за вказаним договором. АТ «Укрсиббанк» звернулося до суду з позовною заявою про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості по кредиту та процентам за вказаним кредитним договором в сумі 56534,26 дол. США.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.01.2014 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість по кредитному договору на загальну суму 56534,26 доларів США, що в еквіваленті 451 878, 33.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звернувшись з даним позовом до суду, банк наголосив на тому, що рішення суду від 30.01.2014 у справі № 607/21787/13-ц залишається невиконаним, тому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів нараховані 3% річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 у розмірі 8 312,86 доларів США.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості трьох процентів річних за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року, вбачається що 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 56 534,26 доларів США становить 8 312,86 доларів США (56 534,26 доларів США (заборгованість, що визначена рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.01.2014 року у справі № 607/21787/13-ц та залишається не погашеною) х 3% / 365 х 1789 (кількість днів прострочення за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року) = 8 312,86 доларів США.

Також судом було встановлено, що при розгляді справи, у липні 2016 року приватне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строків на його пред`явлення до виконання у справі № 607/21787/13-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2017 року заяву ПАТ «УкрСиббанк» в частині поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання залишено без розгляду. В іншій частині заяви ПАТ «УкрСиббанк» про видачу дублікату виконавчого листа відмовлено.

Не погодившись з ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2017 року, АТ «УкрСиббанк» 06 травня 2024 року подало апеляційну скаргу.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 27 травня 2024 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою АТ «УкрСиббанк» на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2017 року.

26 червня 2024 року АТ «УкрСиббанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 27 травня 2024 року, направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

За наслідками розгляду Верховним Судом касаційної скарги ПАТ «УкрСиббанк» у цивільній справі № 607/21787/13-ц, касатору було відмовлено у відкритті касаційного провадження (ухвала Верховного Суду у справі № 607/21787/13-ц від 11.07.24).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пред`явлено позовну вимогу про стягнення 3 % річних щодо суми боргу визначеного рішенням суду від 30.01.2014, строк пред`явлення до виконання якого є пропущений позивачем, а тому суд прийшов до висновку, що позивач, будучи ініціатором процесу щодо стягнення основного боргу, не звернувся у встановлений законом строк щодо примусового виконання рішення суду, в зв`язку із чим є підстави вважати, що останній втратив інтерес, щодо стягнення основної суми боргу.

Відтак, оскільки позивач, будучи стягувачем, не зініціював питання щодо виконання рішення суду та стягнення із відповідачів основного боргу, а тому втратив право на стягнення 3% річних в зв`язку із несплатою основної суми боргу, визначеної рішенням суду, суд вважав, що позовні вимоги є безпідставними та такими що задоволенню не підлягають.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повному обсязі погодитися не може, з огляду на таке.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначений правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову у цій справі є стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на підставі частини другої статті 625 ЦК України 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання щодо стягнення заборгованості за кредитним договором за рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.01.2014, яке набрало законної сили.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.

Аналіз зазначених норм, дає підстави дійти висновку про те, що на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням заборгованості за кредитним договором, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Правовий аналіз норм статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору та не звільняє боржника від цивільно-правової відповідальності, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору 3% річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому згідно з частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо 3% річних за період прострочення сплати основного боргу.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19).

Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати трьох процентів річних.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

Матеріалами справи підтверджено та судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.01.2014 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість по кредитному договору на загальну суму 56534,26 доларів США, що в еквіваленті 451 878, 33. Зазначене рішення суду набрало законної сили і боржниками не виконано ні в примусовому, ні в добровільному порядку.

Враховуючи те, що рішення суду боржниками не виконане, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах мало місце невиконання боржниками грошового зобов`язання у зв`язку із стягненням заборгованості за кредитним договором, яке не виконано боржниками, тому відповідачі, які прострочили виконання грошового зобов`язання, мають відшкодувати 3 % річних.

Не заслуговують на увагу доводи представника боржників, що закінчився строк пред`явлення виконавчого документа про стягнення основної суми боргу за рішенням суду, тому припинилися правовідносини сторін, оскільки закінчення строку пред`явлення виконавчого документа про стягнення основної суми боргу за рішенням суду не позбавляє кредитора права нарахування 3% річних від суми боргу внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання.

Щодо строку позовної давності.

Як вбачається із матеріалів справи, подаючи позов банк просив стягнути заборгованість з відповідачів, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 02.04.2017 по 23.02.2022.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц, провадження № 14-254цс19 відзначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується позовною давністю.

Проте згідно з нормою п. 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Крім цього, слід зазначити, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року№ 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (п.19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України).

Також з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК Українидоповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, та зупиненням такого строку на час діє воєнного стану в Україні, який введений з 24.02.2022 та діє на момент розгляду справи у суді.

За таких обставин колегія суддів вважає, що АТ «УкрСиббанк» має право на стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 3% річних за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

Перевіривши розрахунки позивача у межах вказаного періоду, колегія суддів встановила, що три відсотки річних від простроченої суми заборгованості 56 534,26 доларів США за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року становлять 8312,86 доларів США, як про це просив позивач.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції залишив поза увагою, що в даному ж випадку основна вимога банку про стягнення заборгованості за кредитним договором захищена в судовому (примусовому) порядку судовим рішенням, ухваленим у справі №607/21787/13-ц, а пропущення позивачем строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та не пред`явлення виконавчого листа до виконання у справі №607/21787/13-ц не має правового значення для вирішення спору про стягнення 3% річних, оскільки чинне законодавством не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, вчинення інших процесуальних дій по виконанню рішення суду, за відсутності виконання боржником зобов`язання (добровільного чи примусового), у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «УкрСиббанк», інтереси якого представляє адвокат Агабалаєва Яна Валеріївна підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позов задовольнити. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року три відсотки річних в розмірі 8312,86 доларів США.

Щодо судових витрат.

За приписами ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Відповідно до ч.1 та ч.13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, тому суму сплаченого Акціонерним товариством «УкрСиббанк» судового збору, слід стягнути з відповідачів в рівних частках у розмірі по 6420,14 гривень з кожного.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк», інтереси якого представляє адвокат Агабалаєва Яна Валеріївна, задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2025 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (місцезнаходження: вул. Андріївська, 2/12, м. Київ, ) за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року три відсотки річних в розмірі 8312,86 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Укрсиббанк» суму сплаченого судового збору в рівних частках у розмірі по 6420,14 гривень з кожного, за суд першої та апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 27 червня 2025 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома