ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/932/25 Справа № 202/6453/23 Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О. М. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року в цивільній справі номер 202/6453/23 за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Інком-Фінанс», до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулось АТ «Укрсиббанк» з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про стягнення боргу кредитором спадкодавця, обґрунтовуючи вимоги тим, що за життя ОСОБА_3 уклав з АКІБ «УкрСиббанк» договір поруки №0/2 від 25 червня 2007 року та як поручитель зобов`язався відповідати перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник ОСОБА_2 , в тому числі за повернення основної суми боргу, процентів за використання кредитних коштів, за сплату пені і інших штрафних санкцій, передбачених договором про надання споживчого кредиту №0 від 25 червня 2007 року.

В зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту банк звернувся із позовом до суду про стягнення солідарно заборгованості з позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2016 року в справі №202/1865/15-ц позов банку задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором №0 від 13.10.2006 року в розмірі 21668,32 доларів США (475917,63 грн згідно з офіційним курсом НБУ станом на 17 липня 2015 року), з яких: 19556,38 доларів США - кредитна заборгованість; 2111,94 доларів США - заборгованість по процентам; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь банку суму нарахованої пені за неналежне виконання умов кредитного договору №0 від 13 жовтня 2006 року у розмірі 9393,47 грн; стягнуто з кожного відповідача на користь банку судовий збір в сумі 1827,00 грн з кожного.

Рішення суду набрало законної сили 21 листопада 2016 року. Отримані виконавчі листи були направлені до відповідного органу ДВС України для примусового виконання. Наразі триває примусове виконання рішення суду стосовно позичальника ОСОБА_2 . Виконавче провадження щодо померлого поручителя ОСОБА_3 закінчено 07 червня 2021 року у зв`язку із його смертю. Отримавши витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію

смерті від 09 липня 2021 року, банку стало відомо, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_3 та на момент подання позову рішення суду про стягнення боргу за вказаним кредитним договором залишається не виконаним, заборгованість за кредитним договором не погашена.

Після смерті ОСОБА_3 залишилося нерухоме майно - земельна ділянка. Так, з інформаційної довідки 282998903 від 04 листопада 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що за ОСОБА_3 , як за орендодавцем, зареєстровано право оренди земельної ділянки кадастровий номер :02:000:0560, площею 4.0803 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: Миколаївська область, Врадіївський район, с/рада Новопавлівська.

Спадкоємці померлого ОСОБА_3 не повідомили банк про смерть позичальника та прийняття спадщини. Не маючи інформації щодо спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , банк направив вимогу від 22 грудня 2021 року за №25-1-01/994 до дружини померлого ОСОБА_1 , як можливого спадкоємця, яка отримала вимогу 11 січня 2022 року. Також, була направлена вимога до спадкоємців від 22 грудня 2021 року за №25-1-01/993 до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори.

23 березня 2022 року до банку надійшло повідомлення від Шостої дніпровської державної нотаріальної контори про долучення вимоги банку до спадкової справи №292/2018 та про відсутність правових підстав для розкриття банку даних спадкової справи.

З інформаційної довідки 327587747 від 30 березня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно банку стало відомо, що за відповідачем ОСОБА_1 на праві власності зареєстрована земельна ділянка кадастровий номер :02:000:0560, площею 4.0803 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: Миколаївська область, Врадіївський район, с/рада Новопавлівська, що належить відповідачці на підставі свідоцтва про право на спадщину №1-74, виданого 08 лютого 2019 року Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою.

Таким чином, лише у березні 2023 року банку стало відомо про факт прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину відповідачці ОСОБА_1 та успадкування нею земельної ділянки, кадастровий номер :02:000:0560, площею 4.0803 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: Миколаївська область, Врадіївський район, с/рада Новопавлівська, що належала померлому ОСОБА_3 .

Спадкоємиця ОСОБА_1 , прийнявши спадщину, вимогу банку не задовольнила, заборгованість у розмірі 21668,32 доларів США по кредиту та процентам і 9393,47 грн по пені, що підлягає стягненню за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2016 року №202/1865/15-ц, не сплатила.

Банк просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» в межах вартості майна, прийнятого у спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 :

- заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 13 жовтня 2006 року у розмірі 21668,32 доларів США, з яких: 19556,38 доларів США - кредитна заборгованість; 2111,94 доларів США - заборгованість по процентам;

- пеню у розмірі 9393,47 грн;

- судові витрати по справі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року позовні вимоги АТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення боргу кредитором спадкодавця - задоволено.

Із вказаним судовим рішенням не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року у справі №202/6453/23 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з грубим порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Заборгованість за кредитним договором №0 від 13.10.2006 року вже була предметом судового розгляду та стягнута солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.05.2016 року.

Вказане рішення перебуває на виконанні у виконавчій службі. Позивач мав право скористатись правом на заміну боржника під час виконавчого провадження, а не пред`являти аналогічний позов спадкоємцю.

Вказані дії є невірним способом захисту, а отже позовні вимоги не підлягають задоволенню. Позивач при пред`явленні вимоги кредитора спадкоємцям пропустив строк, встановлений ст. 1281 ЦК України, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову.

Від АТ «УкрСиббанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому банк просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.09.2023 року - без змін.

Предметом спору у справі №202/6453/23 є вимоги кредитора померлого боржника ОСОБА_3 - АТ «УкрСиббанк» до спадкоємиці вказаного боржника - ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в межах вартості успадкованого майна. Підставами таких вимог банку є наявність цивільно-правового зобов`язань між банком та померлим боржником ОСОБА_3 (в тому числі встановленого рішенням суду у справі №202/1865/15-ц), наявність обставин спадкування після смерті боржника його дружиною ОСОБА_1 .

Висунуті банком позовні вимоги є належним та ефективним способом захисту його прав та інтересів, оскільки місцевим судом було встановлено факт спадкування відповідачкою ОСОБА_1 після смерті боржника ОСОБА_3 та факт невиконання вимоги позивача про виконання грошових зобов`язань, які увійшли до складу спадщини.

АТ «УкрСиббанк» у даному спорі не знав і не міг знати про відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому спадкоємиця ОСОБА_1 не здійснювала жодних заходів задля повідомлення банку про смерть боржника ОСОБА_3 . Позивач одержав належне підтвердження факту смерті боржника ОСОБА_3 09.07.2021 року з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті.

Банк направив вимогу до спадкоємців померлого боржника 22.12.2021 року, тобто в межах встановленого строку для звернення із цією вимогою.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року залучено ТОВ «Інком-Фінанс» до участі у справі як правонаступника АТ «УкрСиббанк».

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2024 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інком-Фінанс», яка підписана представником Шипіленком Романом Олександровичем, задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року скасовано та передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Мішин М.В. доводи апеляційної скарги підтримали, просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ТОВ «Інком-Фінанс» адвокат Шипіленко Р.О. апеляційну скаргу не визнав, просив у її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду третя особа ОСОБА_2 та його представник адвокат Трофименко В.В. доводи апеляційної скарги підтримали, просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю доповідача, сторони, третю особу та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2016 року в справі №202/1865/15-ц первісний позов АТ «УкрСиббанк» задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 13 жовтня 2006 року в розмірі 21668,32 доларів США (475 917,63 грн згідно з офіційним курсом НБУ станом на 17 липня 2015 року), з яких: 19556,38 доларів США кредитна заборгованість; 2111,94 доларів США заборгованість по процентам; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» суму нарахованої пені за неналежне виконання умов кредитного договору №0 від 13 жовтня 2006 року у розмірі 9393,47 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат; у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі (а.с. 27-30 том 1).

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2016 року в справі №202/1865/15-ц набрало законної сили, звернуто до примусового виконання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (а.с. 33-33зв, том 1).

До матеріалів справи долучено копію спадкової справи №292/2018, яка заведена до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 (а.с. 63-127, том 1).

З заяві від 15 травня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовились від отримання спадкового майна на користь ОСОБА_1 (а.с. 63, том 1).

23 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулась з заявою до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 (а.с. 77, том 1).

На підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 23 січня 2019 року ОСОБА_1 отримала право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку, кадастровий номер :01:000:0507, площею 1,5554 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва адресою: Миколаївська область, Врадіївський район, с/рада Новопавлівська (а.с 89, 90-90зв, том 1).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 08 лютого 2019 року ОСОБА_1 отримала право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:000:0560, площею 4.0803 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: Миколаївська область, Врадіївський район, с/рада Новопавлівська (а.с. 95-95зв,96, том 1).

07 червня 2021 року згідно з пунктом 3 частини першої статті 39 та статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем Русецькою О. О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №65482747 з примусового виконання рішення суду, у зв`язку зі смертю боржника ОСОБА_3 (а.с. 32-32зв, том 1).

11 червня 2021 року приватним виконавцем Русецькою О. О. повідомлено банк листом від 07 червня 2021 року №15128, що виконавче провадження щодо померлого поручителя ОСОБА_3 закінчено у зв`язку із його смертю, надіслано копію постанови про закінчення виконавчого провадження №65482747 від 07 червня 2021 року (ас 31, том 1).

22 грудня 2021 року банком направлені письмові вимоги до спадкоємців після смерті ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_1 та Шостої дніпровської державної нотаріальної контори (а.с. 34, 36,

том 1).

11 січня 2022 року ОСОБА_1 отримала вказану вимогу за місцем свого мешкання, про що свідчить розписка на поштовому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 35, том 1).

23 лютого 2022 року Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою повідомлено банк про прийняття вимоги та відмовлено у наданні даних щодо спадкоємців після смерті ОСОБА_3 (а.с. 127, том 1).

На підставі інформаційної довідки 327587747 від 30 березня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що за ОСОБА_1 на праві власності зареєстрована земельна ділянка, кадастровий номер :02:000:0560, площею 4.0803 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: Миколаївська область, Врадіївський район, с/рада Новопавлівська, що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину №1-74, видане 08 лютого 2019 року, виданого Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою (а.с. 39-39зв, том 1).

Згідно із розрахунком кредитної заборгованості від 30 березня 2023 року за кредитним договором №0 від 13 жовтня 2006 року заборгованість складає 21668,32 доларів США (41-53, том 1).

До матеріалів справи долучено виписку за кредитним договором з 30.03.2023 року по 30.03.2023 року про заборгованість , назва клієнта: ОСОБА_2 (а.с. 40, том 1)

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі №567/3/22).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі №910/10784/16).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі №607/20787/19).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року в справі №645/3265/13-ц (провадження №61-5552свп18) зроблено висновок, що:

«відповідно до структури ЦК України у книзі першій, розділу І «Основні положення», у статті 16 визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами. Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Зокрема, відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. У наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги.

Ані зі змісту, ані з системного аналізу наведеного правила у зв`язку з іншими нормами ЦК України Верховний Суд не має правових підстав зробити висновок, що такий спосіб захисту є єдино можливим. Верховний Суд зробив висновок, що застосування правила статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі. Тлумачення ж статті 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно, яке було передано спадкоємцю у натурі, не збереглося».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі №185/998/16-ц вказано, що «задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк», суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що має місце порушення права позивача на своєчасне отримання кредитних коштів, внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 зобов`язань, а сам обов`язок по поверненню кредитних коштів не є нерозривно пов`язаним з особою померлого боржника, відповідачі є спадкоємцями, розмір заборгованості за договором не перевищує вартість спадкового майна. Крім того, суди вірно вказали, що ПАТ «Альфа-Банк» дізнався про відкриття спадщини лише після свого звернення у лютому 2016 року до суду першої інстанції із позовними вимогами про стягнення з померлого боржника заборгованості, а тому не пропустило строк, встановлений статтею 1281 ЦК України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №645/6151/15-ц зазначено, що: «відповідно до частини другої статті 1282 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. У наведеній нормі передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимог. Разом з тим зазначена норма не конкретизує способів звернення стягнення на майно та не передбачає можливості звернути стягнення на майно, отримане спадкоємцями, шляхом визнання на нього права власності за кредитором, а лише встановлює обов`язок суду в разі пред`явлення відповідного позову та доведення його підстав звернути стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі №523/2357/20 (провадження №14-11цс22) вказано, що: «7.3. Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

7.4. За змістом наведених вище норм права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. Звідси обов`язок спадкоємців боржника перед кредиторами спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі №916/617/17 (пункт 98)).

7.5. Невизначення вартості успадкованого майна не впливає на вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження. Водночас задовольняючи заяву про заміну учасника справи, боржника у виконавчому провадженні, який помер, його спадкоємцем, суд відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України має визначити розмір боргу, який відповідає частці спадкоємця у спадщині, та вказати, що така заміна здійснюється в межах вартості майна, одержаного у спадщину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі №916/617/17 (пункт 109))».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року в справі №650/1180/19-ц вказано, що: «згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 03 липня 2018 року №2478-VIII «Про внесення змій до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», що набрав чинності 04 листопада 2018 року і введений в дію 04 лютого 2019 року, встановлено, що цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію.

Правовідносини, що виникли між позивачем та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем і спадкоємцем боржника, та вирішуються у порядку визначеному статтею 1282 ЦК України.

При вирішенні спору про стягнення із спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (стаття 1281 ЦК, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Тлумачення статті 1281 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) свідчить, що вказана норма не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року в справі №758/8549/15-ц).

Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (стаття 1282 ЦК, в редакції,

чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі №615/473/20 зазначено, що: «одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі №640/6274/16-ц вказано, що: «при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. Враховуючи принцип змагальності цивільного процесу, який був закріплений у статті 60 ЦПК України 2004 року на час розгляду справи, та передбачав, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Тому висновки судів про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не надано доказів, які підтверджують яке саме майно одержано спадкоємцями у спадщину та яка вартість цього майна, суперечать вимогам процесуального закону, оскільки суди безпідставно поклали обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі №496/4363/15-ц вказано, що: «встановивши відповідно до положень статті 1282 ЦК України наявність порушеного права (наявність непогашеної заборгованості) та факт прийняття спадщини після смерті позичальника ОСОБА_6 його дочкою ОСОБА_3, наявність спадкового майна, суд відмовив у позові з огляду на відсутність в прохальній частині позову переліку спадкового майна. У той же час, суд не врахував, що принцип змагальності цивільного процесу, який був закріплений у статті 60 ЦПК України 2004 року на час розгляду справи, передбачав, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

Тому висновки судів про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не зазначено перелік спадкового майна, не надано доказів, які підтверджують яке саме майно одержано спадкоємцями у спадщину та яка вартість цього майна, суперечать вимогам процесуального закону, оскільки суди безпідставно поклали обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК

України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2016 року в справі №202/1865/15-ц: первісний позов АТ «УкрСиббанк» задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 13 жовтня 2006 року в розмірі 21668,32 доларів США(475 917,63 грн згідно з офіційним курсом НБУ станом на 17 липня 2015 року), з яких: 19556,38 доларів США кредитна заборгованість; 2111,94 доларів США заборгованість по процентам; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» суму нарахованої пені за неналежне виконання умов кредитного договору №0 від 13 жовтня 2006 року у розмірі 9393,47 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат; у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2016 року в справі №202/1865/15-ц набрало законної сили, звернуто до примусового виконання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .

До матеріалів справи долучено копію спадкової справи №292/2018, яка заведена до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .

З заяві від 15 травня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовились від отримання спадкового майна на користь ОСОБА_1 .

23 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулась з заявою до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 .

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 січня 2019 року ОСОБА_1 отримала право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку, кадастровий номер :01:000:0507, площею 1,5554 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва адресою: Миколаївська область, Врадіївський район, с/рада Новопавлівська.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 08 лютого 2019 року ОСОБА_1 отримала право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:000:0560, площею 4.0803 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: Миколаївська область, Врадіївський район, с/рада Новопавлівська.

11 червня 2021 року приватним виконавцем Русецькою О. О. повідомлено банк листом від 07 червня 2021 року №15128, що виконавче провадження щодо померлого поручителя ОСОБА_3 закінчено у зв`язку із його смертю, надіслано копію постанови про закінчення виконавчого провадження №65482747 від 07 червня 2021 року.

22 грудня 2021 року банком направлені письмові вимоги до спадкоємців після смерті ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_1 та Шостої дніпровської державної нотаріальної контори.

11 січня 2022 року ОСОБА_1 отримала вказану вимогу за місцем свого мешкання, про що свідчить розписка на поштовому повідомленні про вручення поштового відправлення.

23 лютого 2022 року Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою повідомлено банк про прийняття вимоги та відмовлено у наданні даних щодо спадкоємців після смерті ОСОБА_3 .

На підставі інформаційної довідки 327587747 від 30 березня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що за ОСОБА_1 на праві власності зареєстрована земельна ділянка, кадастровий номер :02:000:0560, площею 4.0803 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: Миколаївська область, Врадіївський район, с/рада Новопавлівська, що належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину №1-74, видане 08 лютого 2019 року Шостою дніпровською

державною нотаріальною конторою.

Згідно із розрахунком кредитної заборгованості від 30 березня 2023 року за кредитним договором №0 від 13 жовтня 2006 року заборгованість складає 21668,32 доларів США.

До матеріалів справи долучено виписку за кредитним договором з 30.03.2023 року по 30.03.2023 року про заборгованість , назва клієнта: ОСОБА_2 .

За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про задоволення позову, оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджено факт існування між позивачем та ОСОБА_3 непогашеного зобов`язання за кредитним договором, а також прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 відповідачкою ОСОБА_1 та звернення до неї позивачем з вимогою до відповідачки як до спадкоємця боржника у передбачений законодавством строк.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежного способу захисту, заявленого позивачем, спростовуються викладеним вище, де Касаційний Суд, скасовуючи постанову Дніпровського апеляційного суду в цій справі, вказав, що заявлений спосіб захисту є альтернативним і застосування правил статті 1282 ЦК України не виключає його застосування.

Інші, викладені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 14 липня 2025 року.

Суддя: