Справа № 130/2529/23
Провадження № 22-ц/801/1097/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 рокуСправа № 130/2529/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Берегового О. Ю.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Агропродукт», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротал», про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Агропродукт», поданою його представником адвокатом Криштальом Олександром Олександровичем, на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 24 лютого 2025 року у м. Жмеринка суддею цього суду Заярним А.М., дата складання повного тексту судового рішення 03 березня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Агропродукт» (далі ТОВ «Поділля Агропродукт»), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротал» (далі ТОВ «Агротал»), про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позов мотивовано тим, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.08.2015 року № 2-1153 належить земельна ділянка площею 3,7496 га, кадастровий номер :06:005:0024, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Потоківської сільської ради Жмеринського району Вінницької області.

15.09.2015 року позивачем було укладено договір оренди землі з ТОВ «Агротал» щодо належної їй земельної ділянки терміном на 7 років. Однак, як стало відомо позивачу фактично обробленням її земельної ділянки займається ТОВ «Поділля Агропродукт». Користується земельною ділянкою відповідач на підставі додаткової угоди від 25.06.2018 року про заміну сторони та внесення змін до договору оренди землі б/н від 25.12.2015 року, проте жодних договорів щодо передачі ТОВ «Поділля Агропродукт» в оренду земельної ділянки позивач не укладала, згоду на обробіток земельної ділянки не надавала.

11.07.2023 року позивач отримала Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до даного реєстру вбачається, що право оренди належної позивачу земельної ділянки зареєстровано за ТОВ «Поділля Агропродукт», підставою реєстрації вказаного речового права стали договір оренди землі б/н від 15.09.2015 року та додаткова угода № 1 від 25.06.2018 року, згідно з якою термін дії договору оренди продовжений до 25.06.2025 року, з правом пролонгації та правом передачі земельної ділянки в піднайм (суборенду).

Однак, позивач наголосила, що додаткової угоди б/н від 25.06.2018 року з ТОВ «Поділля Агропродукт» не підписувала, а також не бажала продовжувати договір з ТОВ «Агротал».

Позивач вважала, що підпис позивача у вказаній додатковій угоді є підробленим, що зроблено з метою незаконного використання належної позивачу земельної ділянки понад строк встановлений первинним договором з ТОВ «Агротал».

За таких обставин, позивач просила усунути їй перешкоди у користуванні належною їй на праві власності земельною шляхом повернення такої земельної ділянки від ТОВ «Поділля Агропродукт», право оренди за яким зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

24.02.2025 року рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області вищевказаний позов задоволено.

Усунено перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 3,7496 га, кадастровий номер :06:005:0024, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Потоківської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, шляхом повернення вказаної земельної ділянки від ТОВ «Поділля Агропродукт», право оренди за яким зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Стягнено з ТОВ «Поділля Агропродукт» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 26 146, 40 грн.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ТОВ «Поділля Агропродукт» подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просило рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що отримання позивачем орендної плати від ТОВ «Поділля Агропродукт» за договором оренди землі протягом шести років свідчить про те, що з її боку схвалено умови договору оренди землі та жодних заперечень з приводу отримання коштів від відповідача в якості орендної плати не було. Така поведінка позивача є недобросовісною, проте суд першої інстанції на це не зважив.

Скаржник вказує, що навіть підтвердження висновком почеркознавчої експертизи того, що позивач не підписувала додаткову угоду до договору оренди землі, не доводить неукладеність такого договору, оскільки наявні обставини фактичного виконання цього договору обома сторонами впродовж тривалого часу.

Також, скаржник додав до апеляційної скарги докази отримання позивачем орендної плати та просить прийняти їх до розгляду судом апеляційної інстанції, оскільки не знав про судову практику Верховного Суду в подібних правовідносинах під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити з таких підстав.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Жмеринської міської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_2 , а саме земельної ділянки площею 3,7496 га, кадастровий номер :06:005:0024, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Потоківської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, що також підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності Індексний номер витягу 41798214 (а.с. 9-11).

Відповідно до рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 11850884 від 02.11.2015 року, за ТОВ «Поділля Агропродукт» зареєстроване право оренди на спірну земельну ділянку. Право оренди зареєстровано на підставі договору оренди землі № б/н від 15.09.2015 року та додаткової угоди б/н від 25.06.2018 року, згідно з якою термін дії договору оренди продовжений до 25.06.2025 року, з правом пролонгації та правом передачі земельної ділянки в піднайм (суборенду) (а.с. 12-13).

Відповідно до копії договору оренди землі № б/н від 15.09.2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агротал» було укладено договір оренди землі, відповідно до якого в користування ТОВ «Агоротал» була передана земельна ділянка загальною площею 3,7496 га, кадастровий номер: :06:005:0024. Строк дії договору сім років з дати підписання (а.с.51-52 зворот, 139-140 зворот).

Згідно із оригіналом додаткової угоди б/н від 25.06.2018 року про заміну сторони та внесення змін до Договору оренди землі № б/н від 15.09.2015 року, яка укладена між ОСОБА_1 та ТОВ «Агротал», новий орендар ТОВ «Поділля Агропродукт», сторони домовилися про внесення змін до договору оренди землі № б/н від 24.08.2015 року про зміну сторони та внесення змін до договору оренди, кадастровий номер земельної ділянки :06:005:0024, площею 3,7496 га, відповідно до якої зі згоди орендодавця орендар передає, а новий орендар приймає на себе права та обов`язки сторони, передбачені в договорі оренди. Також даною угодою передбачено продовження строку дії договору оренди до 25.06.2025 року. В додатковій угоді наявний підпис ОСОБА_1 (а.с.50).

Експертом Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Лілією Сімчук проведено судову почеркознавчу експертизу у даній цивільній справі та 24.06.2024 року виготовлено висновок за результатами проведення експертизи № 11219/24-21, відповідно до якого підпис у додатковій угоді від 25.06.2018 року про заміну сторони та внесення змін до договору оренди землі б/н від 15.09.2015 року, укладений між ОСОБА_1 , ТОВ «Агротал» та ТОВ «Поділля Агропродукт» - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.153-158).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що реєстрація права оренди відповідача є незаконною, оскільки додаткова угода до договору оренди земельної ділянки не підписані позивачем, що доведено висновком експертизи.

При цьому, факт отримання ОСОБА_1 плати за користування належною їй земельною ділянкою не свідчить про укладеність та чинність договору оренди з відповідачем, а лише підтверджує його згоду на оплатне користування відповідачем його земельною ділянкою та отримання за це відповідної плати без визначення інших істотних умов договору.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у спосіб, обраний позивачем.

Апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частинами 1 та 3 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Разом із апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції скаржником було подано відомості на виплату готівки ОСОБА_1 орендної плати (а.с. 216-217) та платіжні інструкції, з яких вбачається перерахування коштів ОСОБА_1 від ТОВ «Поділля Агропродукт» (а.с. 218-220).

Разом з тим, пунктом 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України визначено, що учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

В силу вимог ч. 1, 2, 3 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк, суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи відсутність в апеляційній скарзі будь-якого обґрунтування скаржником неможливості подання нових доказів у передбачений законом строк з причин, що не залежали від нього, колегія суддів дійшла висновку що вище перелічені документи не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги.

Що стосується спірних правовідносин, що виникли між сторонами у справі, то апеляційний суд зауважує наступне.

Європейський суд з прав людини у рішенні (далі - ЄСПЛ) у справі «VOLOVIK v. UKRAINE» (№ 15123/03, § 45, від 06.12.2007 року) зауважив, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення [права], які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо.

Принцип розумності є апріорі властивим для приватного права і характерний як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, так і для тлумачення матеріальних приватноправових та процесуальних норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 року у справі № 519/2-5034/11).

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року у справі № 638/2304/17).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспорюваного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.03.2023 року у справі № 753/8671/21).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, серед яких: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача), а також обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу (див., зокрема постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 року у справі № 607/20787/19).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Тлумачення цієї норми свідчить, що такий спосіб захисту застосовується тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 року у справі № 233/4580/20). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім.

З приводу належного способу захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, апеляційний суд враховує усталену практику Верховного Суду. Зокрема, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.02.2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23) акцентовано увагу на тому, що: «такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім. Належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.11.2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22) вказала, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє (наприклад, у зв`язку з відсутністю підпису на договорі оренди), є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.

Враховуючи викладене апеляційний суд звертає увагу на те, що Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 02.06.2025 року у справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24) здійснила відступ від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.12.2024 року у справі № 130/8/23 (провадження № 61-6874св24) щодо способу захисту прав орендодавця на земельну ділянку.

Зокрема, Об`єднана палата наголосила, що висновки об`єднаної палати касаційного суду мають перевагу над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду над висновками об`єднаної палати, палати та колегії суддів касаційного суду.

Таким чином, Об`єднана палата у справі № 144/1440/22 підтвердила та послідовно дотримується підходу, що належним способом захисту прав орендодавця, який не підписував договір (додаткову угоду) або з інших підстав вважає зареєстроване право оренди відсутнім, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про визнання відсутнім права оренди є єдиною підставою для державної реєстрації припинення права оренди відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Будь-яке інше судове рішення (зокрема, про скасування державної реєстрації права оренди, про зобов`язання повернути земельну ділянку) не є такою підставою.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просила усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення від ТОВ «Поділля Агропродукт».

Однак, такий спосіб захисту як усунення перешкод шляхом повернення земельної ділянки, у випадку коли спір стосується відсутності зареєстрованого права оренди, не є ефективним та належним для відновлення порушеного права позивача, оскільки не призводить до припинення зареєстрованого права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи правову позицію Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, належним способом захисту у такій ситуації є вимога про визнання права оренди відсутнім.

За таких умов, колегія суддів вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення ухвалене із неправильним застосуванням судом норм матеріального права, знайшли своє підтвердження, що є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Агропродукт», подану його представником адвокатом Криштальом Олександром Олександровичем, задовольнити.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Агропродукт», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротал», про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Агропродукт» () сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610, 40 грн.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

О. Ю. Береговий