Справа № 646/2233/23
№ провадження 2/646/198/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.25 м.Харків

Основ`янський районний суду міста Харкова

у складі: головуючого судді Барабанової В.В.,

при секретарі судового засідання Ільченко В.В.,

за участю представника позивача адвоката Козирєва А.В.,

представника відповідача адвоката Петренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Харкові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Козирєв Андрій Вікторович до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

25.05.2023 ОСОБА_1 через свого представника адвоката Козирєва А.В. зверувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якій позивач просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,1 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м. Іншу 1/2 частку даного об`єкта нерухомого майна залишити у власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Позиція сторони позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 03.04.1987 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений шлюб, який зареєстрований Комінтернівським відділом РАЦС м. Харкова, актовий запис № 329.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.05.2021 по цивільній справі №646/2759/21 шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було розірвано.

Відповідач ОСОБА_2 відмовляється в добровільному, порядку провести поділ спільного майна, тому позивач ОСОБА_1 змушений звертатись з даним позовом до суду.

У період перебування у шлюбі позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.2003, зареєстрованого в реєстрі за №2533 та посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В., придбали 3-х кімнатну ізольовану квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Квартира була придбана за спільні кошти подружжя та належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Спірне нерухоме майно було оформлено на відповідача ОСОБА_2 .

Зазначене підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №333267113 від 23.05.2023 та безпосередньо договором купівлі-продажу квартири від 29.04.2003.

Після розлучення відповідач ОСОБА_2 не визнає право власності позивача ОСОБА_1 на вищевказане нерухоме майно.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя 11 від 21.12.2007 року, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку, суд має виходити з презумпції рівності часток.

Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого: Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Враховуючи, що спірна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана сторонами у період перебування у шлюбі, вона належить позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 , як подружжю на праві спільної сумісної власності.Отже, частки кожного у праві власності є рівними та становлять по 1/2 частині.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 не визнає право власності позивача ОСОБА_1 на дану квартиру вважає, що за останнім в порядку поділу спільного майна подружжя має бути визнано право власності на 1/2 частину зазначеного нерухомого майно.

Рух справи.

Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.05.2023 відкрито провадження у справі та призначено цивільну справу до розгляду в загальному позовному провадженні в підготовче судове засідання.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.08.2023 витребувано у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Єніної Лариси Вікторівни (адреса: АДРЕСА_2 ) належним чином завірені копії нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 29.04.2003 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за №2533.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15.09.2023 витребувано у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», яке знаходиться за адресою: м. Харків, м-н Павлівський, буд. 4, в якості письмових доказів, належним чином завірені копії матеріалів інвентаризаційної справи на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

05.10.2023 на адресу суду надійшли витребувані у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» матеріли інвентаризаційної справ на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Позиція сторони відповідача.

06.03.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на таке.

В 2010 ОСОБА_1 «подарували» житловий будинок АДРЕСА_3 щоб уникнути поділу з відповідачкою у майбутньому як майно набуде подружжям. Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.02.2024 додається.

Також ОСОБА_1 у період шлюбу в 2014 р. купив за спільні кошти квартиру АДРЕСА_4 , яку оформив на свого батька ОСОБА_4 , щоб також уникнути поділу майна подружжя. Вказана квартира належала на праві власності чоловіку спільної з позивачем доньки ОСОБА_5 .

З урахуванням зазначеного, вимоги позивача стосовно поділу спірної квартири є необґрунтованими та суперечить попередній поведінці сторін.

Відповідачка придбала спірну квартиру за особисті грошові кошти, однак ОСОБА_1 у позові вказує, що згадана квартира АДРЕСА_5 була придбана у шлюбі з ОСОБА_2 , а тому вона є спільною сумісною власністю подружжя.

Вказане твердження позивача спростовується наступним.

ОСОБА_2 у період з 1980 р. по 01.04.1986 перебувала у зареєстрованому шлюбі з гр. ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (копія додається, а оригінал у відповідачки).

У період шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_6 народилася спільна дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про народження (копія додається, а оригінал у відповідачки).

Після народження дитини, ОСОБА_6 сплачував аліменти на утримання дитини у добровільному порядку, однак через деякий час після досягнення дитиною близько 6 років, припинив надавати допомогу, посилаючись на ту обставину, що таке утримання повинен надавати її новий чоловік.

Внаслідок відмови ОСОБА_6 , ОСОБА_2 зверталась до керівника підприємства, де працював ОСОБА_6 , а також з відповідними зверненнями до судових та правоохоронних органів щодо отримання аліментів на дитину.

У зв`язку з наявним боргом, який був визнаний ОСОБА_8 , останній виплатив ОСОБА_2 заборгованість по аліментам на дитину 25.04.2003.

Так, для врегулювання спору, 25.04.2003 ОСОБА_6 уступив ОСОБА_2 своє право грошової вимоги від Міжнародне акціонерне товариство закритого типу «Медді Інтернейшнл» у сумі 19600,00 грн. в рахунок погашення заборгованості по аліментам, оскільки ОСОБА_6 постійно мешкав у м. Москва, рф, і перевезти кошти через кордон з Україною він не міг.

Вказана обставина підтверджується договором від 25.04.2003.

Вказані кошти ОСОБА_2 використала при купівлі квартири АДРЕСА_5 , які є її особистою приватною власністю, оскільки вони є аліментами на дитину ОСОБА_7 .

Таким чином, квартира АДРЕСА_5 є особистою приватною власністю відповідачки.

Позивач не заперечував обставин набуття квартири у особисту приватну власність відповідачки при купівлі квартири, що підтверджується фактом реєстрації квартири саме на ОСОБА_2 , що також зазначено у договорі про набуття квартири.

У п. 3 Договору від 29.04.2003 зазначено, що саме ОСОБА_2 (покупець) сплатила грошові кошти у сумі 18841 грн. Продавцю ще до підписання цього договору. Жодних посилань на участь у наведеному правочині позивача договір не має.

ОСОБА_9 ніколи не претендував на квартиру АДРЕСА_5 , а тому доводи мають надуманий характер.

11.03.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він просив задовольнити позов в повному обсязі та зазначив про таке.

Так, відповідач ОСОБА_2 вказує, що позивач ОСОБА_1 постійно був у боргах, намагався організувати свій бізнес і тому сім`я з 2000 по 2004 роки перебувала у дуже скрутному матеріальному становищі, оскільки всі кошти витрачались на погашення його боргів.

Дані посилання відповідача безпідставні та є лише її суб`єктивною думкою, оскільки позивач ОСОБА_1 постійно працював та завжди матеріально утримував свою сім`ю на належному рівні.

Відповідач ОСОБА_2 вказує, що для врегулювання спору щодо виплати аліментів, ОСОБА_6 25.04.2003 відступив ОСОБА_2 своє право грошової вимоги до Міжнародного акціонерного товариства закритого типу "Медді Інтернейшнл" у сумі 19600 гри. в рахунок погашення заборгованості по аліментам, а вказані грошові кошти ОСОБА_2 використала для купівлі квартири АДРЕСА_5 , які є її особистою приватною власністю, оскільки вони є аліментами на дитину ОСОБА_7 .

Таким чином, квартира АДРЕСА_5 є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 .

Проте, позивач ОСОБА_1 зазначає, що дані обставини також є безпідставними, вищевказаний договір відповідачем ОСОБА_2 не укладався, а посилання на нього та долучення до матеріалів цивільної справи є намаганням відповідача ввести суд в оману щодо дійсних обставин справи та походження грошових коштів, за які придбавалась спірна квартира.

Так, дійсним джерелом походження грошових коштів, за які була придбана квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є продаж квартири, яка також перебувала у спільній сумісній власності сторін за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу від 29.04.2003, зареєстрованим в реєстрі за №2529 та посвідченим Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В.

За даним договором ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_10 купив 3-х кімнатну квартиру, житловою площею 41.8 кв.м., загальною площею 75.6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 .

Ця квартира належала продавцю ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Біккінеєвою І.А. 23.07.1999 за реєстровим №1785.

Відповідно до п. 3 даного договору продаж, квартири було здійснено за суму 19 809 грн., які продавець ОСОБА_1 одержав від покупця ОСОБА_10 до підписання договору.

Як вбачається з нумерації нотаріальних бланків Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Єніна Л.В., договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_6 , був посвідченні на бланку серії НОМЕР_3 , а договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка є предметом спору по даній справі, на бланку серії ВАК №342032, тобто вони є послідовними один за одним.

Отже, 29.04.2003 у Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Єніна Л.В. позивачем ОСОБА_1 спочатку укладався договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , за яким останній продав за суму 19 809 грн. квартиру, яка була придбана сторонами у період шлюбу в 1999 році та перебувала у спільній сумісній власності подружжя, а потім одразу за отримані від продажу грошові кошти була придбана квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та у цього ж нотаріуса був посвідчений на ім`я ОСОБА_2 відповідний договір купівлі-продажу.

Таким чином, посилання відповідача ОСОБА_2 на "нібито" укладення договору про відступлення права вимоги від 25.04.2003, отримання по ньому в якості погашення аліментів грошових коштів у сумі 19 600 грн. та їх використання для придбання спірної квартири суперечать реальним обставинам справи та ще раз підтверджують посилання позивача ОСОБА_1 відносно того, що відповідач не визнає його право власності на дану квартиру та намагається будь-яким шляхом незаконно заволодіти спільним сумісним майном подружжя.

22.04.2024 від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, в які зазначається про таке.

ОСОБА_2 використала при купівлі квартири АДРЕСА_5 грошові кошти, які отримала від першого чоловіка ОСОБА_6 в рахунок погашення заборгованості по аліментам, а тому квартира є її особистою приватною власністю.

Вказане підтверджується свідоцтвом про народження дитини, договором від 25.04.2003, які додані з відзивом.

Також, вказана обставина підтверджується договором авансу від 25.04.2003, за яким ОСОБА_2 передала грошові кошти Продавцю ОСОБА_3 у якості авансу в рахунок належних платежів у майбутньому при купівлі квартири АДРЕСА_5 .

Відповідно до п.4, 5 договору від 25.04.2003 ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 10 000,00 грн. у якості авансу.

При обговоренні домовленостей між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 та між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , укладанні вказаних договорів були присутні ОСОБА_11 ( АДРЕСА_7 ), ОСОБА_12 ( АДРЕСА_8 ), ОСОБА_13 ( АДРЕСА_9 .)

Таким чином, доводи відповідача про купівлю квартири за кошти від продажу квартири АДРЕСА_10 спростовуються доказами відповідача.

Обставина придбання квартири за власні кошти відповідача ОСОБА_2 також підтверджується тим, що ОСОБА_1 не надав письмову згоду на придбання спірної квартири. Така згода відсутня у матеріалах інвентаризаційної справи, що підтверджує доводи відповідача.

Кошти від продажу квартири АДРЕСА_10 ОСОБА_1 використав на погашення своїх боргів, пов`язаних з організацією «бізнесу» про що зазначалось відповідачем у відзиві на позов.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.04.2025 у судове засідання викликано для допиту в якості свідків: ОСОБА_11 ( АДРЕСА_7 ); ОСОБА_12 ( АДРЕСА_8 ); ОСОБА_13 ( АДРЕСА_9 ).

Закрито підготовче провадження по справі за позовом представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Козирєва Андрія Вікторовича до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

24.04.2024 у судовому засіданні проведено допит свідка ОСОБА_11 , яка зазначила, що знайома з відповідачкою близько 30 років, знає відповідачку по першому чоловіку. Свідок вказала, що коли була в м. Харкові, відповідачка попросила у неї в борг грошові кошти на купівлю квартири. Відповідачка попросила свідка з`їздити на фірму до Валявського, після чого він їй передав гроші і вона купила квартиру.

Свідок зазначає, що у подружжя (сторони по справі) завжди були сварки з приводу дитини від першого шлюбу. Свідок вказує, що одну квартиру подружжя продало за борги, його (позивача) бізнес не пішов. Свідок пояснює, що ОСОБА_14 виплатив відповідачці близько 20 тис. грн., після чого остання знайшла квартиру на ОСОБА_15 і їй вистачило цих грошей, які були надані їй в рахунок не сплачених аліментів на дитину. Свідок зазначила, що ОСОБА_16 (позивач) купляв квартиру на батька в першому шлюбі, і будинок в них є в Лимані, вони там робили ремонт. Свідок вказала, що була присутня, коли передавались грошові кошти на АДРЕСА_11 , бачила, що при передачі грошових коштів щось підписували. По АДРЕСА_11 сторони купляли квартиру, перебуваючи у шлюбі.

Відповідно до Закону України від 26 лютого 2025 року №4273-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів, з 25 квітня 2025 року Червонозаводський районний суд м. Харкова перейменовано на Основ`янський районний суд міста Харкова.

16.05.2025 у судовому засіданні проведено допит свідка ОСОБА_13 та в якості свідка допитано відповідачку ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що є двоюрідною сестрою відповідачки. Свідок зазначила, що коли їй зателефонувала сестра, повідомила, що у неї складна ситуація в сім`ї, проблеми з бізнесом, у чоловіка борги. Коли свідок ОСОБА_13 приїхала до м. Харкова, при розмові з відповідачкою, вона дізналась, що у ОСОБА_2 з`явилась можливість купити квартиру, у зв`язку з тим, що її колишній чоловік від першого шлюбу поверне їй борги за аліментами на спільну дитину. Свідок вказала, що разом з відповідачкою їздила в агентство, де вона сплатила сама завдаток за придбання квартири з грошей, що повернув її колишній чоловік. Свідок зазначила, що відповідачка придбала квартиру для себе та своєї доньки, щоб не залишитися на вулиці. Свідок пояснила, що знає, що у подружжя (сторони по справі) були великі борги, і поступово їхні стосунки погіршувались, що було наслідком розлучення. Свідок також повідомила, що при передачі грошових коштів за квартиру (внесення завдатку), позивач не був присутній.

Відповідачка ОСОБА_2 , допитана в якості свідка, пояснила, що спірну квартиру купила за власні кошти, а саме: за рахунок аліментів від першого чоловіка ОСОБА_14 . Вказала, що у позивача були на той час великі борги, через що в сім`ї були постійні сварки. Через вказане, подружжя було вимушене продати квартиру на ОСОБА_17 . Свідок вказала, що в період придбання квартири, вона з позивачем вже разом не проживали. Разом з тим, спільна донька подружжя потребувала батька, і відповідачка прийняла позивача (повернувся в сім`ю). Також свідок пояснила, що продаж та купівля квартир була здійснена в один день, грошові кошти від продажу квартири на ОСОБА_17 вимушено були повернуті в рахунок боргів. Вказала, що у позивача була власна квартира в м. Харкові, та будинок від батьків в м. Красний Лиман. Свідок наполягала, що спірна квартира придбана не за спільні кошти, а за кошти, які вона отримала від першого чоловіка в рахунок сплати аліментів, квартира оформлена на неї, комунальні витрати на утримання квартири сплачувала виключно вона.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просила задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлені судом обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 03.04.1987 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений шлюб, який зареєстрований Комінтернівським відділом РАЦС м. Харкова, актовий запис № 329.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.05.2021 по цивільній справі №646/2759/21, шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було розірвано.

У період перебування у шлюбі відбулась продаж квартири за адресою: АДРЕСА_6 , загальна площа квартири 75,6 кв.м., що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу від 29.04.2003, зареєстрованим в реєстрі за №2529 та посвідченим Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В.

За даним договором ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_10 купив 3-х кімнатну квартиру, житловою площею 41.8 кв.м., загальною площею 75.6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 .

У період перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.2003, зареєстрованого в реєстрі за № 2533 та посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В., придбала 3-х кімнатну ізольовану квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа квартири 62, 1 кв. м. Відповідно до вказаного договору покупцем квартири є ОСОБА_2 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 333267113 від 23.05.2023 року щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Як вбачається з нумерації нотаріальних бланків Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Єніна Л.В., договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_6 , був посвідченні на бланку серії НОМЕР_3 , а договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка є предметом спору по даній справі, на бланку серії ВАК № 342032, тобто вони с послідовними один за одним.

При цьому суд зауважує, що посилання відповідачки на отримання грошових коштів в рахунок сплати боргу за аліментами не можна вважати підставою для визнання їх такими, що належали відповідачці, враховуючи норми ст. 179 СК України.

Висновки суду.

Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що основними засадами (принципами) цивільного законодавства, зокрема є: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч.3 ст.2 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2641цс15, норми Сімейного кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири. Так, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Також, варто вказати, що згідно статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (перше речення абзацу 2 частини 1 статті 71 Кодексу).

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Згідно ч. 4 ст.71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

На вимогу ч. 5 ст.71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 369/7613/17, від 09 червня 2021 року в справі № 523/15462/16-ц, від 14 квітня 2021 року в справі № 127/7830/17 наголошується: «... вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності».

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Так, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

При цьому, відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності сторін на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, згідно приписів законодавства, яке застосовується до правовідносин між сторонами, а також враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що оскільки сторони придбали спірне майно під час шлюбу, то вони є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Питання про судові витрати вирішується судом згідно вимог ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 60, 69, 70, 57, 65 Сімейного кодексу України, ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 280, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Козирєв Андрій Вікторович до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Здійснити поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,1 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,1 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м.

Іншу 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,1 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м. залишити у власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 213,04 грн.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, протягом того ж строку з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

представник позивача: адвокат Козирєв Андрій Вікторович (діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 000078, адреса для листування: 61001, м. Харків, а/с 2366;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_12 .

представник відповідача: адвокат Петренко Оксана Василівна (діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю 264, адреса: АДРЕСА_13 .

Суддя: В.В. Барабанова