Провадження № 2/947/2828/25
Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Куриленко О.М.,
за участю секретаря судового засідання Довженко К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до держави-агресора російської федерації про відшкодування моральної шкоди,
16 травня 2024 року до Київського районного суду міста Одеси в електронній формі через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до держави-агресора російської федерації про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 євро та судових витрат.
Свої вимоги мотивує тим, що позивач зазнав внаслідок збройної агресії російської федерації проти України моральних страждань, які виражені в наступному. Через противоправні дії відповідача у позивача змінилося побутове життя. Позивач був вимушений вийти зі своєї «зони комфорту». Жити постійно в небезпеці. Позивач не може реалізувати себе на ринку праці (якого наразі не має взагалі), та є безробітним. Постійні емоційні хвилювання та стрес вплинули на фізичний стан позивача; а через це болі, фізичне недомагання, страждання та дискомфорт. Позивач був вимушений витрачати власні гроші у більшій кількості - фактично витратити всі власні запаси, бо є безробітним.
Указані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.
20 травня 2024 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху з підстав ненадання до суду належних доказів на підтвердження надсилання копій поданих до суду документів (копії позовної заяви з копіями усіх доданих до неї документів) іншим учасникам справи, а саме підтвердження про скерування в електронній формі копії позовної заяви з додатками до неї з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або доказів на скерування документів в паперовій формі з листом опису вкладення; несплати ним судового збору за подачу позову в розмірі 15 140,00 грн.
29 травня 2024 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси позовна заява повернута позивачу.
03 вересня 2024 року Постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2024 року залишено без змін.
01 жовтня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пахомов І.Ю. через систему «Електронний суд» звернувся з касаційною скаргою на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року, в якій просить їх скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постановою Верховного Суду від 05 березня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пахомова І.Ю. задоволено. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року скасовано, справу передано до суду першої інстанції.
Ухвалою суду від 09.04.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до держави-агресора російської федерації про відшкодування моральної шкоди залишено без руху. Надано позивачеві строк для усунення недоліків поданої заяви п`ять днів з дня отримання копії ухвали.
14.04.2025 року через систему «Електронний суд» представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пахомов І.Ю. звернувся з заявою про усунення недоліків.
Ухвалою суду від 16.04.2025 року відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави-агресора російської федерації про відшкодування моральної шкоди. Призначено підготовче судове засідання у приміщенні Київського районного суду м. Одеси на 28.05.2025 року о 10 год. 00 хв.
06.05.2025 року через систему «Електронний суд» представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пахомов І.Ю. звернувся з заявою про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримав.
Ухвалою суду від 28.05.2025 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави-агресора російської федерації про відшкодування моральної шкоди та призначено справу до розгляду по суті у судове засідання на 01.07.2025 року о 14.00 год.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.
Позивач ОСОБА_1 та його представник Пахомов Ігор Юрійович у судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце слухання справи, 06.05.2025 року через систему «Електронний суд» представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пахомов І.Ю. звернувся з заявою про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримав.
Відповідач представник держави-агресора російська федерація у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи через оголошення, яке розміщене на офіційному веб сайті Судова влада. Відзиву на позовну заяву на адресу суду не надсилав, тому суд у відповідності до ст.280 ЦПК України, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
За положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, доводи позивача, на які він посилався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, дійшов до наступних висновків.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з Відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 20.05.2024 року позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26).
Суд зазначає, що загальновідомим є той факт, що відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 із 05.30 год. 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, і цей указ винесено у зв`язку з початком війни, яку російська федерація розпочала та здійснює на території незалежної держави Україна відносно громадян України, а тому не підлягають доказуванню згідно з положеннями ч.3 ст.82 ЦПК України.
Способи захисту цивільних прав визначено ст.16 ЦК України.
За положеннями п. 9 ч. 2 ст.16 ЦПК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно положень ч. 2 ст.2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Відповідно до положень ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.
Згідно положень ст.23 ЦК України, моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Положеннями ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Стаття 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.
Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 р.).
Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті1, 3 Основного Закону України).
За положеннями ст.1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974 року.
Наслідком саме збройної агресії російської федерації відносно України стала окупація частини території України.
За положеннями ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.
За положеннями ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.
Отже, російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України».
За положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.
Суд вважає, що російська федерація, порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивача про відшкодування шкоди.
Водночас, згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року в п.5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
В пункті 10 зазначеної Постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.
Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч.3 ст.12 та 81 ЦПК України.
Однак, на підтвердження завданої моральної шкоди позивачем не надано жодного доказу, а викладені у позовній заяві твердження позивача про завданий душевний біль, хвилювання, необхідність прямувати до найближчого укриття є загальними твердженнями, які так само стосуються мільйонів жителів України, що стали жертвами внаслідок збройної агресії рф.
До позовної заяви надано копії медичних документів, якими встановлено діагноз: остеохондроз грудо-поперекового відділу хребта, гемангіома тіла L3 хребця, S-подібний сколіоз грудо-поперекового відділу хребта 1 ступеню, ускладнений протрузіями дисків з помірним порушенням функцій хребта.
У позовній заяві зазначено, що у позивача існує пошкодження попередньої хрестоподібної зв`язки, що потребувало оперативного лікування та гонартроз 1 ступеню колінного суглоба. Також зазначено, що зазначені травми та пост операційний період значно впливають на можливість позивача вільно пересуватися, позивачу заборонено перевантажувати власний організм через фізичний стан. А через це значно знижується його швидкість пересування та як наслідок реагування на повітряні тривоги, що передбачають необхідність людини швидко дістатися укриття.
Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що захворювання позивача були спричинені неправомірними діями відповідача.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд також враховує, що позивач зареєстрований та постійно мешкає у місті Одесі, яке не знаходиться у зоні активних бойових дій, позивач не є внутрішньопереміщеною особою, доказів знищення належного йому рухомого чи нерухомого майна не надав, доказів неможливості працевлаштування та причин зміни способу його життя не надав.
Згідно положень ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень ч.ч.5-6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, враховуючи положення вказаних статей, приймаючи до уваги те, що позивачем як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи на підтвердження факту отримання моральної шкоди, причинного зв`язку між діями відповідача та завданням моральної шкоди не було надано доказів, на які він посилалась як на підставу своїх вимог в позові, суд приходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог через їх недоведеність.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 2-13, 76-83, 141, 259, 263-265, 280-282, 354-355 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до держави-агресора російської федерації про відшкодування моральної шкоди, - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя: О. М. Куриленко