Справа № 733/1010/22 головуючий у суді І інстанції Василишин В.О.
провадження № 22-ц/824/8059/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником Володарським Вадимом Леонідовичем на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила:

стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики від 13 липня 2022 року у розмірі - 4 000 доларів США 00 центів, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі - 1 462 грн. 00 коп.

В обґрунтування вимог зазначила, що 13 липня 2022 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримала грошову суму у розмірі - 4 000 доларів США 00 центів із зобов`язанням повернути кошти до 14 листопада 2022 року. В обумовлені договором строки відповідач суму позики не повернула. З підстав стягнення заборгованості за договором позики позивач звернулася до суду.

27 лютого 2023 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву. Пояснила, що 13 липня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , чоловіком відповідача, укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки та 1/2 частини будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому з позивачем було досягнуто домовленості щодо розстрочення частини платежу за будинок та земельну ділянку, саме з цих підстав написано розписку. Доводи позивача не свідчать про наявність між сторонами відносин позики.

18 квітня 2023 року позивачка подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якій доводи позовної заяви підтримала.

15 травня 2023 року відповідачка подала до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких підтримала доводи відзиву.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2024 року позов задоволено. Стягнуто на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 13 липня 2022 року у розмірі - 4 000 (чотири тисячі) доларів США 00 центів та судовий збір у розмірі - 1 462 (одна тисяча чотириста шістдесят два) грн. 40 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Володарський Вадим Леонідович 14 лютого 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

З позиції апелянта, суд неправильно визначив характер спірних правовідносин та застосував не ті норми матеріального права, які підлягали застосуванню у даній справі.

Позиція відповідачки з самого початку полягала у тому, що, звертаючись до суду, позивачка вводила суд в оману стосовно характеру спірних правовідносин.

Так, з самого тексту розписки не можна зробити однозначного висновку про існування саме договору позики між сторонами. Цю розписку було надано у зв`язку із зовсім іншими обставинами.

А саме, у той самий день, 13 липня 2022 року, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки та частини будинку із господарськими спорудами, що належали позивачці, за адресою: АДРЕСА_1 . Покупцем у договорі зазначений ОСОБА_4 , який є чоловіком позивачки, а отже, майно набувалося у спільну власність, як спільною власністю були й сплачені за нього гроші. При цьому із позивачкою було досягнуто домовленість, що частину платежу за земельну ділянку та будинок відстрочено, у зв`язку із чим і було видано розписку про зобов`язання сплатити вказані кошти.

Таким чином, договору позики, на який посилається позивачка, фактично не укладалося між сторонами, а отже, позовні вимоги є у будь-якому випадку безпідставними у тому вигляді, як їх заявлено. Окрім того, у тексті розписки фактично також немає вказівки на саме такий зміст правовідносин, як зазначено позивачкою.

Очевидно, що між вказаними обставинами є прямий зв`язок, та що купівля вказаного нерухомого майна є обставиною, пов`язаною із видачею розписки, оскільки вказані дії відбувалися у один день. Насправді виданою розпискою відповідачкою було визнано наявність зобов`язання щодо сплати пізніше частини коштів у межах правовідносин щодо купівлі-продажу будинку.

Пізніше позивачкою було розібрано та вивезено одну з господарських будівель (гараж), що знаходилася на земельній ділянці, та є предметом договору. Також позивачкою навіщось знищено (засипано) свердловину на ділянці. Окрім того, позивачкою не виконувалися зобов`язання звільнити будинок та виписатися (змінити реєстрацію місця проживання), через що апелянтка була змушена вживати заходів щодо зняття її з реєстрації за вказаною адресою. Окрім того, при укладенні договору купівлі-продажу будинку позивачка не попередила, що щодо вказаного будинку існує заборгованість на істотну суму щодо сплати комунальних послуг (іще попереднього власника будинку).

У зв`язку із цим відповідачкою було в усній формі пред`явлено вимоги до позивачки щодо врегулювання цієї ситуації, яка створена внаслідок її ж недобросовісних дій, передусім - розбирання та вивезення господарської споруди, яка була, серед іншого, предметом договору.

Одночасно, у сенсі ст. 594 ЦК України, було здійснено притримання вказаних коштів, які підлягали сплаті позивачці у межах угоди купівлі-продажу.

Проте, позивачка від врегулювання ситуації категорично відмовилася. Замість цього, звернулася до суду із цим позовом вводячи суд в оману щодо характеру правовідносин, які склалися між сторонами. На підтвердження вказаних обставин суду було надано ряд доказів.

Окрім того, вважає, що ухвала Ічнянського районного суду Чернігівської області від 01 березня 2023 року, якою справу передано до Броварського міськрайонного суду Київської області, відповідно до ст. 82 ЦПК України має преюдиційне значення та встановлює, що вказані правовідносини пов`язані із купівлею-продажем нерухомого майна. Суд не мав права заперечувати того факту, що правовідносини у цій справі стосуються саме купівлі-продажу нерухомого майна, з усіма наслідками, що з цього випливають, коли ці обставини визнані судовим рішенням, що знаходиться у законній силі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 лютого 2025 року дану справу було призначено головуючому судді Мазурик О.Ф., судді, які входять до складу колегії: Желепа О.В., Поливач Л.Д.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником Володарським Вадимом Леонідовичем на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року, закінчено проведення підготовчих дій та справу призначено до розгляду у судовому засіданні.

Відповідно до Розпорядження Київського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року, щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 10 квітня 2025 року звільнено ОСОБА_5 з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку із поданням заяви про відставку.

У зв`язку з неможливістю суддею-доповідачем ОСОБА_5 продовжувати розгляд судової справи №733/1010/22( а/п 22-ц/824/8059/2025), Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду №586/06.1-01/25 від 17 квітня 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 квітня 2025 року дану справу було призначено головуючому судді - Березовенко Р.В., судді, входять до складу колегії: Мостова Г.І., Лапчевська О.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.

08 липня 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Процик Дмитро Григорович подав письмові пояснення, у яких заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Вважав безпідставними посилання сторони відповідача на те, що розписка від 13 липня 2022 року була написана у рамках укладення договору купівлі-продажу, адже ОСОБА_1 не є його стороною.

Відповідно до п. 2.2. Договору купівлі-продажу, розрахунок за земельну ділянку та частину будинку здійснений покупцем у повному обсязі. Тому, є безпідставними посилання відповідача на те, що між сторонами Договору була домовленість про часткову оплату коштів за будинок та те, що розписка, в рамках якої поданий даний позов, була написана в рамках Договору купівлі-продажу майна, і в ній є зобов`язання сплатити решту коштів за будинок. Якби така домовленість дійсно була, то питання щодо розстрочки платежів, певного строку виплату решту коштів за купівлю нерухомого майна або ж оплату за таке майно частинами, щомісячно чи по іншому, можна було визначити в умовах самого Договору купівлі-продажу, на що сторони договору мали законне право у випадку досягнення такої домовленості.

За змістом розписки кошти у борг отримувала відповідачка як позичальник, а не її чоловік, зобов`язувалася повернути позичені кошти, а про будь-які посилання на будинок чи щось інше у розписці не йдеться. Тому, вважає, що правовідносини між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_4 як покупцем, та правовідносини між позивачем ОСОБА_3 як позикодавцем та відповідачем ОСОБА_1 як позичальником, є різними.

За таких обставин, мотиви, викладені стороною відповідача в апеляційній скарзі, не стосуються предмету позову, а подані нею докази не стосуються предмету доказування.

У судовому засіданні представник апелянтки ОСОБА_1 - адвокат Володарський Вадим Леонідович доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань від них не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасника справи, який прибув в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 13 липня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язалася повернути позичені 4 000 доларів США ОСОБА_3 до 14 листопада 2022 року.

Факт отримання коштів у борг підтверджується розпискою від 13 липня 2022 року, написаною власноручно ОСОБА_1 зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Відповідачка взяті на себе зобов`язання щодо повернення коштів до 14 листопада 2022 року не виконала.

13 липня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з частиною житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Єлістратовою С.В., зареєстрований у реєстрі № 461, предметом якого є земельна ділянка з розміщеною на ній частиною житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 2.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки із частиною житлового будинку продаж цей вчинено за 595 000 грн. 00 коп.

У пункті 2.2 договору сторони ствердили, що кошти у повному обсязі сплачені покупцем продавцю до нотаріального посвідчення договору у визначеній законодавством формі. Підписання ними договору свідчить про проведення покупцем повного розрахунку за договором та відсутність будь-яких взаємних претензій, пов`язаних з укладенням договору та сплатою ціни продажу.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог місцевий суд вважав, що посилання відповідача на відстрочення сплати за договором купівлі-продажу у спосіб написання розписки, спростовуються умовами договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13 липня 2022 року, стороною якого був ОСОБА_4 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що матеріали справи містять належні та допустимі докази на доведення факту укладення між сторонами договору позики від 13 липня 2022 року, а також вважав встановленим факт невиконання відповідачкою своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення боргу в розмірі 4 000,00 дол. США в строки до 14 листопада 2022 року включно.

На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального права при ухваленні рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 02 липня 2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору.

Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою.

Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів.

В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», ключовим є зміст документа.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

На підставі, аналізу боргового документу, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правомірного висновку, що текст розписки містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача. Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання (13 липня 2022 року), отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі (4 000,00 доларів США), зобов`язання щодо їх повернення та строк повернення (14 листопада 2022 року).

Місцевий суд правомірно акцентував, що відповідачка ОСОБА_1 не є стороною договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13 липня 2022 року. У самій розписці відсутні посилання/ згадування про вказаний договір купівлі-продажу/ про майно, яке є його предметом, а зазначено про «позичання 4 000,00 дол. США» без зазначення мети. Отже, відсутні підстави вважати, що розписка від 13 липня 2022 року має іншу правову природу ніж договір позики.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що укладення 13 липня 2022 року договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не виключає можливості укладення у той же день договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а отже не є безумовним доказом іншої правової природи виданої розписки відповідачкою.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною четвертою статті 82 ЦПК України, варто розуміти так, що учасники цивільного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не визначено законом.

Ухвала Ічнянського районного суду Чернігівської області від 01 березня 2023 року постановлена з процесуальних питань у цій же справі та є проміжною, а не остаточним судовим рішенням, тому не має преюдиційного значення у розумінні частини четвертої статті 82 ЦПК України.

Таким чином, уклавши договір позики на умовах, викладених у ньому, відповідачка тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені.

Згідно частини 2 статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

У ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальницею ОСОБА_1 не виконано. Не встановлено таких обставин і під час апеляційного перегляду справи.

Переглянувши справу, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанцій по суті спору щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог є правомірними, оскільки позовні вимоги є обгрунтованими та доведеними належними, достатніми і допустимими доказами, а отже, є такими, що підлягали задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належну правову оцінку.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Володарським Вадимом Леонідовичем - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 09 липня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова