Справа № 450/484/24 Провадження № 2/450/249/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2025 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Данилів Є.О.

при секретарі Хохолик О.І.

з участю: представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4

про (предмет позову з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог):

визнати недійсним договір позики у вигляді розписки від 01 лютого 2022 року виданої ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на суму 120 000,00 (сто двадцять тисяч доларів США) боргу з підстав фіктивності

стягнути на користь ОСОБА_2 солідарно моральну шкоду з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 2 500 000.00 грн

стягнути солідарно з відповідачів судові витрати

суд постановив

підстава позову (позиція позивача): адвокат Снігур Г.М. від імені та в інтересах позивача, через систему «Електронний суд», звернулася до Пустомитівського районного суду Львівської області із позовною заявою з урахуванням уточнених позовних вимог, в якій просить: визнати недійсним договір позики у вигляді розписки від 01 лютого 2022 року виданої ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на суму 120 000,00 (сто двадцять тисяч доларів США) боргу з підстав фіктивності, стягнути на користь ОСОБА_2 солідарно моральну шкоду з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 2 500 000.00 грн., стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позову покликається, що вказана розписка має ознаки фраундаторності та є такою, що направлена на зменшення розміру активів боржника ( ОСОБА_4 ) з метою уникнення/зменшення розміру виконання зобов`язань перед ОСОБА_2 , так як до часу написання ОСОБА_4 розписки у 2022 році ОСОБА_3 існували вже виконавчі провадження за рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2019 року в справі № 461/8614/17 та за рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2017 року в справі № 461/2066/17, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 боргу, на загальну суму 55 000,00 доларів США. Тобто ОСОБА_4 є боржником позивача з 2009 року, що підтверджується наведеними рішеннями судів.

Позиція відповідача ОСОБА_3 : подано відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити за недоведеністю та необгрунтованістю.

Позиція відповідача ОСОБА_4 : представником відповідача ОСОБА_4 адвокатом Кость Я.Р. подано відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю, з мотивів, що позивач жодним чином не обґрунтував та не довів, що його права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права позивача буде захищено та відновлено.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі.

12.02.2024 р. ухвала про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 3 жовтня 2017 року у справі № 461/2066/17 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення солідарного боргу. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 405 000 грн. боргу. Вирішено питання судових витрат.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 8 квітня 2019 року у справі № 461/8614/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 29 січня 2020 року, частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики й стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 основний борг за договором позики у розмірі 20 000 доларів США, договірної відповідальності у сумі 20 000 доларів США, всього: 40 000 доларів США, що станом на 18 квітня 2018 року відповідно до офіційного курсу Національного банку України складає 1 043 314,92 грн. У решті вимог позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

На виконання вказаних судових рішень Галицьким районним судом м. Львова видано відповідні виконавчі листи.

Виконавчий лист № 461/2066/17 звернутий ОСОБА_2 до примусового виконання та перебував на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м. Львові (ВП № 58730552), що підтверджується постановою державного виконавця від 29 червня 2021 року про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження.

1 лютого 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики у формі розписки, за якою ОСОБА_4 отримав у позику від ОСОБА_3 120 000 доларів США, що еквівалентно 3 414 000 грн., які зобов`язався повернути до 1 червня 2022 року по курсу Національного банка України на дату повернення, що підтверджується копією відповідної розписки.

ОСОБА_4 своїм підписом у розписці засвідчив факт отримання від ОСОБА_3 120 000 доларів США.

У листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за вказаною розпискою.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 120 000 доларів США.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року закрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою представників ОСОБА_2 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 13 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2023 року не вирішувалось питання про права, інтереси та обов`язки ОСОБА_2 , що згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України, є підставою для закриття апеляційного провадження.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого

2022 року у справі № 299/857/19.

Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня

2022 року у справі № 678/326/17.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказував, що договір позики, оформлений розпискою від 01 лютого 2022 року, укладено після набрання законної сили рішеннями Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2017 року у справі № 461/2066/17 та 08 квітня 2019 року у справі № 461/8614/17, а відтак сторони спірного правочину вчинили його з метою уникнення відповідальності ОСОБА_4 за договорами позики.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як регламентовано ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав.

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18 рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (1501-06) та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції (254к/96-ВР) і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

З вищенаведених положень вбачається, що оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа, а саме стороння особа, якщо вона має заінтересованість та доведе це, вправі пред`являти позов про визнання недійсним правочину, укладеного іншими сторонами.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Разом із тим, у пред`явленому позові позивач жодним чином не обґрунтував та не довів, що його права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним Договором і в результаті визнання його недійсним майнові права позивача буде захищено та відновлено.

Водночас недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року в справі № 761/26815/17, постановах Верховного Суду від 05.09.2019 року в справі № 638/2304/17, від 18.09.2019 року в справі № 200/4202/14-ц.

Оскільки позивач у встановленому законом порядку не довів та не підтвердив, яким чином оспорюваний ним Договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, не обґрунтував того, що в результаті визнання його недійсним майнові права позивача буде захищено та відновлено, а також зважаючи на фактичне використання позивачем приватно-правового інструментарію, який полягає у ініціюванні спору та поданні позову в справі про визнання недійсним Договору, для створення преюдиційного рішення суду (а саме відносин сторін в іншій справі), відтак, відсутні підстави для задоволення вимог.

В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами.

Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам, може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі № 235/6483/20.

Критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього вимоги про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони

є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня

2022 року у справі № 522/23819/15-ц.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Цивільного процесуального кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи

або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 травня 2022 року у справі № 344/10730/16-ц.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання недійсним спірного договору, ОСОБА_2 посилався на те, що спірний правочин було укладено з метою уникнення цивільної відповідальності ОСОБА_4 за договором позики.

Разом з тим сам по собі момент вчинення оспорюваного правочину як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 524/5846/17.

Встановлено, що ОСОБА_3 не знав на момент укладення договору позики про наявність невиконаного зобов`язання ОСОБА_4 з повернення боргу позивачу, а також про існування не виконаних рішень суду щодо повернення боргу ОСОБА_2 , які перебувають на примусовому виконанні у Шевченківському відділі ДВС у м. Львові ЗМРУМЮ (м. Львів), об`єднане виконавче провадження № 65930620.

Також судом не встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пов`язані між собою, окрім договору позики, на підставі якого ОСОБА_3 звернувся за захистом до суду та наявність неправомірної мети чи недобросовісної поведінки в діях ОСОБА_3 .

Слід врахувати також, що ймовірна недобросовісність відповідача ОСОБА_4 не може бути свідченням недобросовісності відповідача ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_2 , як і відповідач ОСОБА_3 обидва є кредиторами ОСОБА_4 .

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_4 повідомляв ОСОБА_3 про існування зобов`язань за позикою, отриманою у 2009 році від ОСОБА_2 .

Також відсутні дані, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_3 міг

дізнатися про ці зобов`язання з інших джерел, зокрема з публічних реєстрів, документів чи інших доступних інформаційних ресурсів.

Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами існування протиправного умислу в діях сторін спірного правочину при його укладенні.

Крім того, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_4 позикою коштів у ОСОБА_3 збільшив обсяг свого майна, а не навпаки, що свідчить про відсутність критеріїв для кваліфікації договору як фраудаторного.

Як вбачається з долученого до матеріалів справи представником позивача ОСОБА_6 та оглянутого в судовому засіданні протоколу допиту свідка ОСОБА_3 , ОСОБА_4 позичав у відповідача кошти у 2017, 2018, 2019 році по пару раз у загальній сумі 12000 доларів США. Кошти ОСОБА_3 надавав впродовж трьох років із 2017 по 2019 року. Кошти передавалися протягом тривалого часу різними сумами. Передача коштів були на усних домовленостях, а у лютому 2022 році була написана розписка.

Покликання представників позивача на те, що згідно розписки від 1 лютого 2022 року ОСОБА_4 не отримував кошти у сумі 120 000 доларів США, спростовується долученим до матеріалів справи представником позивача ОСОБА_6 протоколом допиту свідка ОСОБА_3 , з якого зокрема вбачається, що:

Запитання: Чи Ви передавали ОСОБА_4 кошти в сумі 120 тис. доларів США?

Відповідь свідка: Так, передавав, протягом тривалого часу різними сумами.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Верховний Суд зазначав, що саме сторони правочину несуть відповідальність за належне оформлення договірних правовідносин, зрозумілого змісту правочину.

Верховний Суд України розглядає питання пролонгації договорів позики, укладених за допомогою розписок, в контексті загальних положень цивільного законодавства про договори та зобов`язання. Згідно з позицією Верховного Суду, пролонгація договору позики, як і будь-якого іншого договору, може бути здійснена за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей або промов, визначених родовими ознаками, то пролонгація також передбачає певні дії сторін, які підтверджують їхню згоду на продовження терміну дії зобов`язання.

Також, з метою уникнення будь якої преюдиції у майбутньому, суд не надає оцінки добросовісності поведінки сторін спору при укладенні договору позики у формі розписки від від 01.02.2022 чи зловживань останніми правом, з метою приховання майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, тощо.

Щодо стягнення моральної шкоди, то слід вказати наступне.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції вказав, що моральна шкода, завдана позивачу полягає у неможливості користуватися власним майном (грошовими коштами) з 2009 року, в необхідності людині з інвалідністю 2 групи додатково працювати для фінансування щорічного лікування та для щоденного споживання лікарських засобів з метою підтримання своєї життєдіяльності, необхідності звертатися до органів поліції та суду за захистом своїх порушених прав.

Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати

Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі № 213/2186/16-ц (провадження № 61-2517св19) зроблено висновок, що «при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди». Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона

повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або

заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Укладення оспорюваного договору не свідчить саме по собі про

спричинення Позивачу такими діями моральної шкоди. Наведене виключає його право на її відшкодування.

Розмір відшкодування моральної шкоди входить до предмета доказування.

Позивачем ОСОБА_2 не надано суду доказів, які б вказували на те, що він пережив душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку із поведінкою відповідачів, не надав доказів того, що йому завдано моральної шкоди відповідачем, а також доказів того, що їх діяння були протиправними. Позовна заява містить лише загальні посилання на наявність підстав, на думку позивача, для відшкодування моральної шкоди, та посилання на моральні страждання.

Факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору не підтверджено належними та допустимими доказами.

Враховуючи наведене, позивачем не надано належних та допустимих доказів,

що підтверджують завдану йому шкоду відповідного розміру, обґрунтовану моральну

шкоду, відсутні також докази про причинний зв`язок між шкодою і діями

відповідачів, заподіювачів шкоди. Таким чином, суду не представлено доказів на

підтвердження вини відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у заподіянні моральної шкоди, як і наявність такої.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи по захист свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст.16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду по захист наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від цього вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, враховуючи визначений позивачем об`єкт та предмет спору, а тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 76, 82, 141, 247, 258 ЦПК України, суд,

ухвалив:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про (предмет позову з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог):

визнати недійсним договір позики у вигляді розписки від 01 лютого 2022 року виданої ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на суму 120 000,00 (сто двадцять тисяч доларів США) боргу з підстав фіктивності

стягнути на користь ОСОБА_2 солідарно моральну шкоду з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 2 500 000.00 грн

стягнути солідарно з відповідачів судові витрати, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 11.07.2025 року.

Учасники справи: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ; ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ; ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 .

СуддяЄ. О. Данилів