ОКРЕМА ДУМКА (частково розбіжна)
судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Гудими Д. А.
Справа № 592/4831/22
Провадження № 61-8167св24
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. У серпні 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду з позовом, у якому просила: (1) визнати припиненим право ОСОБА_2 (далі - мати)користуватися домоволодінням АДРЕСА_1 (далі - домоволодіння); (2) виселити мати і ОСОБА_3 (далі - сестра) з домоволодіння.
2. 14 листопада 2023 року Ковпаківський районний суд м. Суми ухвалив рішення, згідно з яким позов задовольнив: визнав припиненим право матері користуватися домоволодінням; виселив із останнього відповідачок.
3. 2 травня 2024 року Сумський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою апеляційні скарги відповідачок залишив без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
4. 2 липня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду залишив без задоволення касаційні скарги відповідачок, а рішення та постанову судів попередніх інстанцій - без змін. Мотивував тим, що рішення про визнання припиненим права матері користуватися домоволодінням і виселення її та сестри належно збалансовує інтереси позивачки як власниці домоволодіння, право якої порушене проживанням там відповідачок, й інтереси останніх, які мають право проживання в іншому житлі (квартирі).
ІІ. ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
5. У світлі обставин цієї справи мене зацікавили дві проблеми:
(1) чи є необхідною для задоволення вимоги про виселення матері з домоволодіння вимога визнати припиненим її право користуватися цим майном?
(2) як застосовувати речення друге частини другої статті 319 Цивільного кодексу України про те, що при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
6. Щодо першої проблеми. Вважаю, що вимога про визнання припиненим права матері користуватися домоволодінням була неефективною для захисту права власності позивачки. Вирішення цієї вимоги не має сенсу, якщо одночасно суд вирішує питання про виселення матері з домоволодіння. Саме під час розгляду останньої вимоги у мотивувальній частині рішення суд мав би встановити, чи має матір право користування відповідним майном.
7. Вочевидь від вирішення вимоги про визнання припиненим права матері на користування домоволодінням не залежить вирішення вимоги про виселення. Інакше кажучи, якби позивачка не заявила першу вимогу, суд не мав би підстав не вирішувати по суті другу та не задовольняти її лише тому, що не було вимоги про встановлення факту, який має юридичне значення (факту припинення права користування майном). Тому у задоволенні вимоги про визнання припиненим права матері користуватися домоволодінням треба було відмовляти через її неефективність.
8. Стосовно другої проблеми. Припис речення другого частини другої статті 319 Цивільного кодексу України доволі чітко пов`язує використання власником усіх його прав із додержанням під час такого використання моральних засад суспільства. Відповідність цим засадам дій позивачки потребувала окремого оцінювання судами.
9. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству(частина третя статті '13 Конституції України).
10. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (речення друге частини другої статті 319 Цивільного кодексу України).
11. У цій справі - конфлікт доньки (позивачки) з її матір`ю й іншою донькою останньої. Позивачка є власницею домоволодіння, право на яке було оформлене за нею, як стверджували відповідачки, коли та була студенткою. Це майно створювали матір, батько та сестра позивачки, причому останні двоє були тоді прокурорами обласної прокуратури. Відповідачки заявляли, що після звільнення з прокуратури батько позивачки як голова сім`ї мав намір зареєструвати право власності на домоволодіння за собою, однак до смерті не встиг. За цих обставин виглядають дивними, з одного боку, бажання позивачки виселити з такого житла кровних родичів, а з іншого, - її аргументи про те, що мати вселила іншу доньку без згоди позивачки, і що відповідачки не впускають останню у домоволодіння.
12. Суди попередніх інстанцій не з`ясували суть сімейного конфлікту та його причини. Добросовісність поведінки всіх сторін спору не оцінили. А з огляду на зміст речення другого частини другої статті 319 Цивільного кодексу України власник повинен додержувати моральних засад суспільства не лише під час виконання інших його обов`язків, але й під час реалізації всіх прав. Вочевидь і під час використання права визначати, хто може бути користувачем домоволодіння, кому у ньому жити, а кого треба виселити.
13. На мій погляд, бажання виселити матір за відсутності фактів, які би підтверджували грубе порушення нею правил співжиття, навряд чи відповідає моральним засадам суспільства. Те саме можна сказати і про виселення рідної сестри, хай навіть і вселеної матір`ю без згоди позивачки як номінальної (формальної) власниці.
14. Те, що у позивачки, як встановили суди, є велика сім`я (чоловік, двоє спільних із ним дітей, а також донька чоловіка, які проживають разом із позивачкою), не можна вважати тією підставою для виселення з домоволодіння матері і сестри, яка безумовно узгоджується з моральними засадами суспільства. Бракує фактів неналежної поведінки відповідачок і виключно належної поведінки позивачки як власниці. Так само не вказує на таке узгодження наявність у матері та сестри іншого житла на праві спільної часткової власності із позивачкою.
15. На мою думку, касаційні скарги слід було задовольнити частково: скасувати оскаржені рішення у частині задоволення вимоги визнати припиненим право матері позивачки користуватися домоволодінням і відмовити у задоволенні цієї вимоги; скасувати оскаржені рішення у частині задоволення вимоги про виселення та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
16. Переконаний у тому, що така, так би мовити, абсолютизація можливостей власника стосовно його майна, яку допустили суди у цій справі, не відповідає ні букві, ні духу нашого законодавства. Верховний Суд повинен буде висловитися за подібних спірних правовідносин про застосування речення другого частини другої статті 319 Цивільного кодексу України.
Суддя Д. А. Гудима