Номер провадження: 22-ц/813/2482/25
Головуючий у першій інстанції Далеко К. О.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Козлової В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні , у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УКРССИББАНК» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Далеко К.О., повний текст якого складений 23 серпня 2024 року, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «УКРССИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

30.10.2012 року Акціонерне товариство (далі АТ) «УКРСИББАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що 20.07.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0, згідно якого ОСОБА_1 було надано кредит в сумі 57 400 доларів США строком до 20.07.2028 року, зі сплатою 12,5 % річних.

Станом на 21.09.2012 року ОСОБА_1 не виконувала умови погашення кредиту, у зв`язку з чим заборгованість складала 85 347,59 доларів США, що за курсом НБУ на 21.09.2012 складало 682183 грн. 25 коп.

Також, між позивачем та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договори поруки №№ 1384072, 1384076, згідно з умовами яких відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 взяли на себе зобов`язання перед позивачем відповідати в повному обсязі по зобов`язанням ОСОБА_1 , які виникають з умов кредитного договору.

З урахуванням викладеного, представник позивача просив суд стягнути з відповідачів на його користь в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.01.2013 року позовні вимоги АТ «УКРССИББАНК» були задоволені у повному обсязі (т.1, а.с.115-116).

Однак, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02.06.2022 року заочне рішення суду від 17.01.2013 року було скасовано, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження (т.2, а.с.52-57).

В подальшому, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.08.2024 року позовні вимоги АТ «УКРССИББАНК» були задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УКРССИББАНК» заборгованість за кредитним договором №0 від 20.07.2007 року у розмірі 61 517,8 доларів США, що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 55 684,01 доларів США та заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 5 833,76 доларів США.

У задоволенні позову в іншій частині було відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УКРССИББАНК» судовий збір у розмірі 3219,00 грн. (т.3, а.с.103-110).

В апеляційній скарзі АТ «УКРССИББАНК» ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12.08.2024 року, в частині незадоволених позовних вимог та ухвалення в цій частині нового судового рішення про задоволення позову в цій частині, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.3, а.с.111-115).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники належним чином були повідомленні про день та час слухання справи (а.с.177-178, 185-186).

Крім того, відповідачі у справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були повідовлені про час і місце судового засідання через оголошення на офіційній веб-сторінці Одеського апеляційного суду (т.3, а.с.179-184).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із того, що боржник ОСОБА_1 має сплатити всю кредитну заборгованість і проценти за користування кредитними коштами в межах дії кредитного договору, а поручителі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 взагалі не мають відповідати перед банком як поручителі ОСОБА_1 , через припинення договору поруки.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, як вбачається з матеріалів справи,згідно з п. 1.3.1. основного кредитного договору розмір процентної ставки становив 12,50 % і саме такі умови договору погоджувалися забезпечувати поручителі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Разом з тим, із розрахунку заборгованості, наданого Позивачем до позову, вбачається, що починаючи з 20.02.2008 р. відсоткова ставка нараховувалася в подвійному розмірі (25% річних).

Тобто, додатковою угодою від 20 липня 2007 року Кредитор та Позичальник погодили можливість нарахування відсоткової ставки в подвійному розмірі та у збільшеному розмірі. Така зміна відсоткової ставки, тобто умов основного договору, безперечно призвела до збільшення обсягу відповідальності поручителів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які своєї згоди на укладення Додаткової угоди №1 та на підвищення відсоткової ставки не надавали, жодних додаткових угод не підписували.

У відповідності до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що 23.09.2009 року всім відповідачам банком були направлені вимоги про необхідність погашення кредитної заборгованості (т.1, а.с.43-48).

Таким чином, у відповідності до ч.2 ст. 1050 ЦК України, з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, тобто з 03 листопада 2009 року кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання а тому перебіг шестимісячного строку для пред`явлення АТ «УкрСиббанк» вимоги до поручителів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 розпочався 04.11.2009 року та закінчився 04.05.2010 року.

Оскільки позивач звернувся з даним позовом лише 30.10.2012 року, то за таких обставини, порука ОСОБА_2 і ОСОБА_3 припинилася з 05.05.2010 року, у зв`язку з чим суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в позові до поручителів.

Що стосується часткового задоволення позовних вимог до боржника ОСОБА_1 , то колегія суддів зазначає, що суд правильно зазначив, що матеріалами справи підтверджено те, що вона 20.07.2007 року отримала в АТ УКРССИББАНК» кредитні кошти в сумі 57400,00 доларів США.

Суд також правильно вказав, що матеріали справи містять три листа - вимоги АКІБ "УкрСиббанк" від 23.09.2009 року, адресовані боржниці ОСОБА_1 , а також поручителям: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про дострокове повернення кредиту, нарахованих процентів та комісій, які представник відповідачів - адвокат Попова О.А. визнала, а тому недотримання Банком порядку направлення вимоги, встановленого п. 12.1 Кредитного договору, саме цінним листом з описом вкладення або кур`єром, не нівелює сам факт направлення Банком досудової вимоги взагалі.

Таке правозастосування відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним зокрема в постанові від 15 червня 2022 року по справі № 462/3625/15-ц, які враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу.

Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відсотки за користування кредитом можуть бути стягнуті з ОСОБА_1 лише за період з 20.07.2007 року по 02.11.2009 року, включно, у сумі 5 833,76 доларів США.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно вказав, що оскільки для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України, яка передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Таким чином, оскільки в матеріалах справи мається заява відповідача ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла адвокат Попова О.А., про застосування строку позовної давності (т.2, а.с.4-5), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що правові підстави для стягнення нарахованої АТ «УКРСИББАНК» пені за період з 22.09.2011 року по 21.09.2012 року, відсутні.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення прийнято у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389-391 ЦПК України апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УКРССИББАНК» залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили і дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.07.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький