ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1276/25Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/817/692/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Гичко К.С.

представників апелянта Возного Б.С., Хоменко І.М.,

представника позивача Югова С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/1276/25 за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 березня 2025 року (ухвалене суддею Позняком В.М., повний текст якого складено 25 березня 2025 року) та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 квітня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_2 (далі позивач), в інтересах якого діяв адвокат Югов С.А., звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (далі - ПАТ «Укрнафта», відповідач, апелянт) про поновлення на роботі.

Позов обґрунтований тим, що звільнення ОСОБА_2 з підстав втрати довір`я проведено з порушенням вимог чинного трудового законодавства. Акт службового розслідування, який став підставою для звільнення, не був оформлений належним чином. Позивач вказує, що при звільненні були порушені його трудові права, зокрема, він не отримав можливості повноцінно ознайомитися з доказами.

У зв`язку із викладеним позивач просив суд поновити його на посаді касира залу АЗС №19/006 Рівненського регіонального управління АЗС ПАТ «Укрнафта».

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 березня 2025 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника управління ПАТ «Укрнафта» №1583-к від 19 грудня 2024 року «Про припинення трудового договору (контракту)».

Поновлено ОСОБА_2 на посаді касира торговельного залу АЗС №19/006 Рівненського регіонального управління мережею АЗС «Укрнафта».

Стягнуто з ПАТ «Укрнафта» на користь держави 1211.20 грн судового збору.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 квітня 2025 року стягнуто з ПАТ «Укрнафта» на користь ОСОБА_2 13000 грн судових витрат на правову допомогу.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ПАТ «Укрнафта», в інтересах якого діє адвокат Возний Б.С., подало на них апеляційні скарги, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 березня 2025 року мотивована тим, що позивачем у відповіді на відзив не надано конкретної інформації, в який спосіб він придбав талони на пальне об`ємом 620 літрів, натомість ним перелічено можливі способи їх отримання (зокрема на платформі OLX та на ринку), що вказує на те, що позивач станом на дату подання відповіді на відзив не міг надати чітких пояснень з відповідними доказами, яким чином він придбав такі талони. Вказане свідчить про те, що позивач отримав такі талони у інший спосіб.

Крім того, ОСОБА_2 вказав у своїх заявах по суті справи інформацію про власників талонів на пальне, що були виявлені в останнього під час проведення службового розслідування, що суперечить раніше наданій інформації, що не було жодним чином враховано судом при ухваленні оскаржуваного рішення.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції порушив принцип змагальності та рівності сторін, фактично переклавши на ПАТ «Укрнафта» тягар спростування тверджень позивача, які, в свою чергу. підтверджуються виключно показаннями свідків.

Водночас, судом беззастережно та безумовно встановлено факт придбання ОСОБА_2 талонів на пальне для власного використання та для своєї сестри і знайомого виключно на підставі усних свідчень таких осіб, без надання останніми жодних доказів на підтвердження своїх тверджень.

Разом з тим, суд першої інстанції жодним чином не звернув увагу на те, що відповідно до пояснень начальника АЗС №19/006 ПАТ «Укрнафта» Капця О.В. та оператора АЗС №19/006 ОСОБА_3 касиру торгівельного залу та будь-якому іншому працівнику АЗС суворо заборонено мати будь-які талони на пальне на АЗС, окрім тих, що надані клієнтами для отримання пального, про що працівникам АЗС неодноразово наголошувалось начальником АЗС. Таким чином, зберігання ОСОБА_2 талонів на пальне у прикасовій зоні всупереч забороні є однією з підстав втрати довір`я до ОСОБА_2 та відповідно його звільнення, на що суд не звернув увагу та не врахував при вирішенні даної справи.

Таким чином, наявні матеріали та обставини справи необхідно було досліджувати не тільки з позиції наявності або відсутності підтвердження факту підміни позивачем форм розрахунків на підставі талонів, а і з позиції наявності підстав для виникнення у роботодавця недовір`я до ОСОБА_2 , чого судом не було здійснено.

Вважають помилковим твердження суду першої інстанції про незазначення ПАТ «Укрнафта» інформації про те, що саме порушив ОСОБА_2 , виготовивши та зберігаючи у себе дублікат ключа від сейфу, оскільки судом не досліджено всі обставини справи.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем зазначалось, що талони, які були виявлені працівниками відділу внутрішньої безпеки департаменту внутрішньої безпеки мережі АЗС ПАТ «Укрнафта» у ОСОБА_2 в прикасовій зоні, були придбані у ТОВ «Укрнафта-Постач» не фізичною особою ОСОБА_2 , а іншими компаніями: ТОВ «Транс Логістик Плюс», ТОВ «Транс Сел», ТОВ «Транспортна компанія «Белтранс», ТОВ «Іноверс Груп». Окрім того, у звітах про операції, які проведені з використанням паливних талонів як форми розрахунку, що вказані в акті службового розслідування, відображено час погашення, номери талонів, замовлену та отриману кількість пального, дату і час операції, міститься інформація, що викликає виправдані підозри того, що позивач здійснював підміну виду розрахунку з готівкового на розрахунок талонами.

У зв`язку з наведеним ПАТ «Укрнафта» просить суд скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 квітня 2025 року мотивована тим, що розмір судових витрат на правову допомогу, визначений позивачем та його адвокатом, є завищений та неспівмірний із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, затраченим ним часом на надання таких послуг.

У зв`язку з наведеним ПАТ «Укрнафта» просить суд скасувати додаткове рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 квітня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким зменшити розмір судових витрат, що підлягають стягненню з ПАТ «Укрнафта» на користь ОСОБА_2 , до 9000.00 грн.

05 травня 2025 року та 02 червня 2025 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Югов С.А., надійшли відзиви на апеляційні скарги, які мотивовані тим, що оскаржувані рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, тому просить їх залишити без змін.

В судовому засіданні представники апелянта ПАТ «Укрнафта» - адвокати Возний Б.С. та Хоменко І.М. апеляційні скарги підтримали, зіславшись на мотиви, викладені у них.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Югов С.А. проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до трудової книжки, ОСОБА_2 працював у ПАТ «Укрнафта» з 09 квітня 2013 року на різних посадах. З 01 квітня 2024 року - на посаді касира торговельного залу АЗС №19/006 Рівненського регіонального управління мережею АЗС ПАТ «Укрнафта».

01 квітня 2024 між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрнафта» укладено договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до якого ОСОБА_2 , як касир торговельного залу, виконує роботу згідно із посадовою інструкцією, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження довірених йому Товариством грошових, та/або товарно-матеріальних цінностей… (п.1) (т.1 а.с.77-79).

Відповідно до посадової інструкції касира торговельного залу, яка затверджена 01 березня 2023 року, касир дотримується всіх видів законодавства щодо касової дисципліни, здійснює ефективний продаж нафтопродуктів (т.1 а.с.80-90).

Пунктом 2.3 деталізації посадової інструкції, яка є її додатком №1 передбачено, що одним з основних обов`язків касира торговельного залу є здійснення відпуску ПММ, супутніх товарів та додаткових послуг за готівковий та безготівковий розрахунок.

Касир торговельного залу контролює ведення журналу обліку розрахункових операцій, касової книги, прибуткових та видаткових касових ордерів (п.2.13).

Пунктом 2.25 передбачено обов`язки касира торговельного залу про відпуску нафтопродуктів, зокрема, прийняти від водіїв автотранспортних засобів паливних карток, скретч-карток, платіжних карток або грошових коштів, перевірка їх, відпуск пального.

Відділом внутрішньої безпеки Департаменту внутрішньої безпеки 28 листопада 2024 року проведено перевірку автозаправної станції №19/006, розташованої в місті Тернополі по вулиці Протасевича, 1, про що складено акт, в якому зафіксовано, що за прикасовою зоною у касира торговельного залу Рівненського регіонального управління мережею АЗМ ПАТ «Укрнафта» ОСОБА_2 було виявлено матеріальні цінності паливні талони ПАТ «Укрнафта», а саме:

- на бензин марки А-92 по 10 л в кількості 18 штук;

- на бензин марки А-92 по 20 л в кількості 4 штуки;

- на бензин марки А-95 по 10 л в кількості 18 штук;

- на дизпаливо по 10 л в кількості 10 штук;

- на дизпаливо по 20 л в кількості 4 штуки (т.1 а.с.183).

Також, в ході проведення перевірки була проведена інвентаризація готівкових коштів у касі, про що складено акт інвентаризації від 28 листопада 2024 року. В ході інвентаризації було виявлено надлишок готівки у сумі 4640.60 грн. Відповідно до Акту підрахунку готівки в касі, сума Х-звіту не співпадає із сумою готівки в касовій скрині та свідчить про наявний залишок в сумі 4440.60 грн (т.1 а.с.184-185).

Крім того, в ОСОБА_2 виявлений дублікат інкасаторського ключа від сейфа.

Як видно із пояснень ОСОБА_4 , останній був присутній, як касир ОСОБА_2 відмовлявся віддавати талони, які приховував. В подальшому, в процесі переговорів із ним працівників служби внутрішньої безпеки, він погодився віддати гаманець, в якому знаходилися талони, готівка, і ключ від сейфу (т.1 а.с.188-189).

Відповідно до інформації Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області на звернення ОСОБА_5 , в ході проведення перевірки встановлено, що 28 листопада 2024 року близько 14:00 год двоє людей, які представилися працівниками служби безпеки ПАТ «Укрнафта», виявили нестачу в касі 40 грн, після чого провели поверхневий огляд речей ОСОБА_2 та виявили 4600 грн та талони заправки, зі слів ОСОБА_2 , із застосуванням фізичної сили. В ході перевірки очевидців вказаних подій встановити не вдалося. Записи камер відеоспостереження, наявних на АЗС «Укрнафта» по вул.Протасевича, 1 в м.Тернопіль, відсутні (т.1 а.с.97).

Як видно із акту службового розслідування від 16 грудня 2024 року, який затверджений в.о. директора ПАТ «Укрнафта», комісія розглянула акт перевірки, відібрала пояснення від осіб, які здійснювали перевірку та керівника АЗС, проаналізувала перелік талонів, виявлених в касі та в ОСОБА_2 .

Комісія зазначила, що при підміні касиром АЗС способу здійснення розрахунків з готівкового на розрахунок за допомогою паливного талону ПАТ «Укрнафта» спричиняються збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі виторгу, який не отримано ПАТ «Укрнафта» від реалізації такого пального з використанням готівкового способу розрахунку, оскільки видача за картами є відпуском вже реалізованого пального. Вказані збитки є повною сумою упущеного виторгу, оскільки замість фактичного продажу товару новому клієнту, при використанні касиром способу розрахунку талонами, відбувається відпуск раніше проданого товару.

Комісія вважала, що сума вилучених надлишкових коштів 4640.60 грн є сумою збитків, спричинених ПАТ «Укрнафта».

Комісія звернула увагу, що більшість проведених торгових операцій 28 листопада 2024 року касиром торгівельного залу ОСОБА_2 здійснювалися на підставі паливних талонів, власниками яких були клієнти ТОВ «Укрнафта-Постач». При цьому, талони, які були виявлені працівниками відділу внутрішньої безпеки на руках у ОСОБА_2 , були також придбані в ТОВ «Укрнафта-Постач» не ОСОБА_2 із врахуванням знижки, в той час, як продаж за готівкові кошти на ПАТ «Укрнафта» здійснюється за повною ціною.

Тому, комісія вважала, що ОСОБА_2 здійснювався відпуск пального з підміною форм розрахунків на підставі наявних в нього талонів, що належали іншим юридичним особам. Комісія також вважала, що позивач зберігав вилучені в нього талони з метою підміни способу розрахунків для отримання власної грошової вигоди.

Комісія зробила висновок про підтвердження виявлених перевіркою АЗС 19/006 від 28 листопада 2024 року порушень ряду нормативних актів, а саме:

- Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»;

- п.11 розділу II Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління Національного банку України від 26.12.2017 №148;

- Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України №281;

- п.п.2.25, 2.15, 4.9 Посадової інструкції.

Також комісія виснувала, що вина касира торговельного залу АЗС 19/006 ОСОБА_2 у вчинені виявлених порушень підтверджується. Наявні підстави для застосування дисциплінарного стягнення, у зв`язку з чим комісія рекомендує звільнити касира торговельного залу Рівненського регіонального управління мережею АЗС ОСОБА_2 на підставі п.2.4.1 ст.41 Кодексу законів про працю України.

Наказом начальника Рівненського регіонального управління мережею АЗС ПАТ «Укрнафта» №1583-к від 19 грудня 2024 року ОСОБА_2 звільнено із займаної посади у зв`язку із втратою довір`я через винні дії працівника, що безпосередньо обслуговує грошові/товарні/культурні цінності згідно пункту 2 статті 41 КЗпП України. Підставою для прийняття рішення про звільнення зазначено акт службового розслідування ПАТ «Укрнафта» від 16 грудня 2024 року (т.1 а.с.12).

Допитаний в суді першої інстанції як свідок позивач ОСОБА_2 показав, що 28 листопада 2025 він перебував на зміні на АЗС, коли зайшли двоє людей та почали проводити перевірку, суми в касі відповідали звіту. Перевіряючі захотіли обшукати його, проте він відмовився. Тоді працівники служби безпеки повалили його на землю, завели руки та витягнули гаманець, в якому була готівка в сумі 4600 грн та паливні талони, які він придбав на ринку для власного використання, для сестри та товариша. Вказані кошти та талони перевіряючі врахували під час перевірки та обчислення готівки в касі, через що вийшов надлишок грошових коштів. Будь-яких підмін під час відпуску пального клієнтам він не робив.

Допитана в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_6 показала, що ОСОБА_2 є її рідним братом. В листопаді брат повідомив, що виростуть ціни на пальне, тому порадив придбати паливні талони. Вона має у користуванні автомобіль, тому попросила брата придбати талони для неї.

Аналогічні показання дав свідок ОСОБА_7 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Трудовий договір може бути:

1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;

2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;

3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (частина перша статті 23 КЗпП України).

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов:

1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо);

2) винна дія працівника;

3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим, вищевказана норма не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 червня 2021 року у справі № 592/8437/20.

Виходячи з розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи щодо законності звільнення працівника за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Звільнення у зв`язку із втратою довір`я до працівника на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України може мати місце за умови вчинення ним винних дій. При цьому не має значення, були протиправні дії вчинені навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, чи передбачав працівник або повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій. Провина працівника має бути доведена власником або уповноваженим ним органом за допомогою фактів та об`єктивних обставин, що свідчать про винні дії працівника, це може бути, наприклад: систематична нестача довірених йому цінностей; безвідповідальне, халатне ставлення до своїх трудових обов`язків; порушення правил торгівлі; крадіжки; обмірювання, обважування покупців; завищення цін; привласнення матеріальних цінностей тощо.

Втрата довір`я може бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати. Водночас, підозра власника або уповноваженого ним органу не може бути підставою для виявлення недовір`я до працівника.

Підставою для втрати довіри працівнику, що обслуговує матеріальні цінності, можуть бути лише його винні дії або бездіяльність, чи конкретні факти, які дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 червня 2024 року у справі № 211/6119/20.

Виходячи з положень статті 135-1 КЗпП України обслуговування матеріальних цінностей передбачає здійснення певними працівниками підприємства, установи, організації дій, пов`язаних зі зберіганням, обробкою, продажем (відпусканням), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_2 посилався на те, що його звільнили з посади незаконно, оскільки рішення про припинення трудового договору прийнято на підставі мотиву втрати довіри, який не підтверджено достатніми доказами.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 працював у ПАТ «Укрнафта» на посаді касира торговельного залу АЗС №19/006 Рівненського регіонального управління мережею АЗС ПАТ «Укрнафта», з ним був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, а отже, він є особою, яка безпосередньо обслуговує грошові та матеріальні цінності. Звільняючи ОСОБА_2 із посади згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України відповідач виходив із того, що позивач здійснював відпуск пального із підміною форм розрахунків на підставі наявних в нього талонів, що належали іншим юридичним особам.

У справі, яка переглядається апеляційним судом встановлено, що підставою для видачі оскаржуваного наказу про звільнення позивача були:

- наказ про проведення службового розслідування №533 від 02 грудня 2024 року;

- акт відсторонення №01/01/24/10/02/02/02/01/09/535 від 02 грудня 2024 року;

- акт службового розслідування від 16 грудня 2004 року.

Відповідач, звільняючи позивача, виходив з того, що останній здійснював відпуск пального із підміною форм розрахунків на підставі наявних в нього талонів, що належали іншим юридичним особам.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що жодного факту такої підміни відповідачем не зафіксовано, а висновки з цього приводу комісії ґрунтуються на припущеннях.

Як слідує із показань позивача, інформації із поліції (т.1.а.с.97), а також пояснень ОСОБА_4 , перевищення готівки в касі на суму 4640 грн виникло через те, що під час обліку готівки в касі зарахували суму коштів, яка була вилучена із особистого гаманця ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає, що сам факт виявлення паливних талонів у позивача в особистому гаманці (як стверджує позивач - гаманець вилучений у нього силою), а також факт відпуску пального на АЗС талонами, які також належать тому ж власнику, не є достатнім доказом, який достовірно би підтверджував факт підміни форми розрахунку готівкою на талони.

Як пояснив позивач, який був допитаний як свідок, а також свідки, талони були придбані для особистого використання, оскільки, у зв`язку із підвищенням акцизу, планувалося підвищення цін пальне.

Вказане твердження позивача не спростоване.

Апеляційний суд зазначає, що оскільки позивач, як працівник, є слабшою стороною у трудових правовідносинах із роботодавцем, тому саме роботодавець повинен спростувати усі доводи та вимоги працівника, чи довести винну поведінку останнього.

Отже, видаючи наказ про звільнення позивача з роботи у зв`язку з вчиненням ним винних дій, відповідач не надав докази, які дають підстави для втрати довір`я до нього, як до працівника, який безпосередньо обслуговує матеріальні цінності. Водночас, підозра власника або уповноваженого ним органу не може бути підставою для виявлення недовір`я до працівника. Підставою для втрати довіри працівнику, що обслуговує матеріальні цінності, можуть бути лише його винні дії або бездіяльність, чи конкретні факти, які дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП проведено з порушенням, тому існують правові підстави для скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі позивача.

Доводи апелянта про те, що позивачем не надано конкретної інформації, яким чином останній придбав талони на пальне об`ємом 620 літрів, колегія суддів відхиляє, оскільки вказана обставина не має правового значення для вирішення даної справи. Більше того, в судовому засіданні представники апелянта підтвердили той факт, що на станом на 28 листопада 2024 року не існувало будь-яких письмових правил про те, що працівникам автозаправної станції №19/006, розташованої в місті Тернополі по вулиці Протасевича, 1, заборонено мати при собі талони на пальне. Водночас, посилання представників апелянта про існування усної заборони, суд оцінює критично.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції порушив принцип змагальності та рівності сторін, переклавши на ПАТ «Укрнафта» тягар спростування тверджень позивача, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах, в тому числі при звільненні з роботи.

Посилання апелянта про те, що у даній справі необхідно було досліджувати не тільки підтвердження факту підміни позивачем форм розрахунків на підставі талонів, колегія суддів відхиляє, оскільки втрата довір`я до позивача викликана саме цією обставиною.

Доводи апелянта про те, що позивач виготовив та зберігав у себе дублікат ключа від сейфу, колегія суддів відхиляє, оскільки в судовому засіданні представники апелянта підтвердили той факт, що даний ключ знаходився на робочому місці касира АЗС, а не безпосередньо у позивача, тобто ним могли користуватися інші працівники.

Щодо оскарження додаткового рішення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами(стаття 141 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі №910/12876/19 суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України).

У справі, яка переглядається апеляційний судом, встановлено, що стороною позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано належним чином завірені копії договору про надання правової допомоги № 03/2025 від 02 січня 2025 року, акту надання-отримання послуг від 22 березня 2025 року, відповідно до якого адвокат Югов С.А. надав, а клієнт отримав адвокатські послуги, пов`язані з розглядом судової справи № 607/1276/25 на загальну суму 13000 грн.

Таким чином витрати відповідача на професійну правничу (правову) допомогу у суді першої інстанції підтверджені належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що згідно статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені витрати на правову допомогу в розмірі 13000 грн, оскільки вказана сума не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару, є співмірною з наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги публічного акціонерного товариства «Укрнафта» залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 березня 2025 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 07 липня 2025 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: М.В. Хома

Н.М. Храпак