УХВАЛА

30червня 2025 року

м. Київ

справа № 203/5918/23

провадження № 61-13077сво24

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Синельникова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Гулька Б. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д.,

Фаловської І. М., Червинської М. Є.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Кобеляцьким Дмитром Миколайовичем, на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 квітня 2024 року у складі судді Католікяна М. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В., Никифоряка Л. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального закладу освіти «Навчально-виховний комплекс № 144 «Спеціалізована школа з поглибленим вивченням івриту, історії єврейського народу, єврейських традицій - дошкільний навчальний заклад (дитячий садок)» Дніпровської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до комунального закладу освіти «Навчально-виховний комплекс № 144 «Спеціалізована школа з поглибленим вивченням івриту, історії єврейського народу, єврейських традицій - дошкільний навчальний заклад (дитячий садок)» Дніпровської міської ради (далі - КЗО «НВК №144» ДМР») про визнання незаконним та скасування наказу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона працює у відповідача вчителем початкових класів. 07 березня 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, вона виїхала за кордон (Австрія, м. Відень), звідки деякий час працювала дистанційно. 12 вересня 2023 року відповідач видав наказ № 107-О, яким у зв`язку з її відсутністю на робочому місці дію трудового договору з нею було призупинено.

Вважала зазначений наказ дискримінаційним, оскільки він порушує приписи Закону України «Про освіту», а також Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ).

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним та скасувати наказ від 12 вересня 2023 року № 107-О «Про призупинення дії трудового договору».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Дніпровської міської ради від 19 липня 2023 року (і відповідним наказом відповідача від 18 серпня 2023 року) у всіх навчальних закладах загальної середньої, спеціалізованої мистецької освіти міста (зокрема, у відповідача) запроваджено змішану форму навчання, яка передбачала очну форму навчання для вчителів (безпосереднє знаходження у класних кімнатах разом з учнями, батьки яких не покинули м. Дніпро) та дистанційну форму для здобувачів освіти, які тимчасово покинули Україну через збройну агресію російської федерації. Запровадження змішаної форми навчання було пов`язане з тим, що з часом питання забезпечення учасників освітнього процесу міста укриттями було вирішене, більшість мешканців міста повернулася, отже виникла необхідність соціалізації дітей та підлітків, які почали відвідувати навчальні заклади та брати активну участь в освітньому процесі в очному режимі.

Запровадження змішаної форми навчання фактично унеможливило участь педагогічних працівників закладу в освітньому процесі у дистанційному режимі в обсязі, визначеному освітніми програмами. Водночас, для роботодавця (відповідача) запровадження такої форми навчання також унеможливило організацію навчального процесу в дистанційному режимі.

Оскаржений наказ відповідає вимогами Закону № 2136-ІХ і був виданий саме у зв`язку з виникненням об`єктивних умов, за яких виконання обов`язків, передбачених трудовим договором, для сторін стало неможливим. Наказ відповідача від 18 серпня 2023 року № 69-О «Про організацію освітнього процесу в КЗО «НВК № 144» ДМР», згідно з яким з 01 вересня 2023 року у навчальному закладі було запроваджено освітній процес за змішаною формою навчання, є дійсним, а позивачка вимог щодо його оскарження в межах цієї справи не заявляла.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 квітня 2024 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки встановлено неможливість відповідача надати позивачці можливість виконувати роботу дистанційно. Діти початкових класів повинні перебувати під постійним контролем та наглядом педагога, щоб у разі необхідності терміново перевести дітей в безпечне місце. За таких обставин дистанційна форма роботи педагога при тому, що діти початкових класів знаходяться в приміщенні освітнього закладу, є неможливою. Позивачка відмовилася брати участь в освітньому процесі у режимі змішаної форми навчання. Відповідач довів неможливість виконання функцій педагога дистанційно, має можливість і готовий надати роботу позивачці за умови її повернення до закладу, однак позивачка не може виконувати роботу очно в навчальному закладі. Тому призупинення дії трудового договору з позивачкою є законним, відповідає вимогам частини першої статті 13 Закону № 2136-ІХ.

Визнано безпідставними аргументи про те, що призупинення трудового договору в закладах освіти є неправомірним, оскільки Закон № 2136-ІХ не скасовує та не зупиняє дію норм Закону України «Про освіту», який доповнено статтею 57-1, згідно з якою здобувачам освіти, працівникам закладів освіти, установ освіти, наукових установ, у тому числі тим, які в умовах воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану в Україні чи окремих її місцевостях, оголошених у встановленому порядку (особливий період) були вимушені змінити місце проживання (перебування), залишити робоче місце, місце навчання, незалежно від місця їх проживання (перебування) на час особливого періоду гарантується організація освітнього процесу в дистанційній формі або в будь-якій іншій формі, що є найбільш безпечною для його учасників.

Згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», в редакції чинній на час призупинення дії трудового договору з позивачкою, м. Дніпро до переліку таких територій не включено. Заклад освіти розташований на території, де не проводяться бойові дії, навчання проводиться в очній формі у звичайному режимі, тобто за умови перебування в ньому дітей та педагогічних працівників. Положення статті 57-1 Закону України «Про освіту» підлягають застосуванню з урахуванням положень Закону № 2136-ІХ.

Посилання на те, що призупинення трудового договору було застосовано до ОСОБА_1 як покарання за порушення трудової дисципліни, не може бути прийнятим до уваги, оскільки дію трудового договору призупинено на підставі положень статті 13 Закону № 2136-ІХ. У початкових класах навчального закладу немає окремих груп учнів або класів, які б перебували на дистанційній формі навчання. Сам по собі протокол засідання комісії з розгляду порушення трудової дисципліни від 08 вересня 2023 року носить рекомендаційний характер і не може розцінюватися як застосування прихованого покарання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2024 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кобеляцький Д. М., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

При відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції визначив, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 25 вересня 2024 року у справі № 761/16359/22, від 05 червня 2024 року у справі № 758/10320/22, суди не дослідили зібрані у справі докази - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 24 березня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2025 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24).

Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2025 року поновлено касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 травня 2025 року справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не надав доказів на підтвердження того, що він не може надати працівнику можливість здійснювати викладання в дистанційній формі у разі, коли ОСОБА_1 мала таку можливість та бажання.

Позивачка вказує, що її відсторонення від роботи без збереження заробітку порушує конституційні права на працю. Закон № 2136-ІХ не скасовує та не зупиняє дію норм Закону України «Про освіту». Закон України «Про освіту» доповнено статтею 57-1, якою визначено, що на час особливого періоду гарантується організація освітнього процесу в дистанційній формі, збереження місця роботи, середнього заробітку та інших виплат, передбачених законом.

Відповідач не обґрунтував абсолютної неможливості надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. Заявниця звертає увагу, що до моменту відсторонення вона дистанційно викладала дітям навчальні дисципліни. Навчальний заклад працює, руйнуванню або знищенню внаслідок бойових дій не піддавався, тому не було підстав для її відсторонення.

Згідно з доводами касаційної скарги, у зв`язку з веденням воєнного стану на території України позивачка для збереження життя та здоров`я перебуває за кордоном, але має бажання продовжувати функціональні обов`язки за дистанційною формою організації праці. Посилання суду першої інстанції про порушення Закону України «Про освіту» вважає необґрунтованими, оскільки через постійні ракетні обстріли міста Дніпра повернення до України є небезпечним.

Вважає, що призупинення дії трудового договору застосовано до неї як покарання за порушення трудової дисципліни, що підтверджується протоколом про накладення дисциплінарного стягнення.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов

Сутність правової проблематики

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважав, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у зв`язку з необхідністю відступлення від висновків щодо застосування статті 13 Закону № 2136-ІХ та статті 57-1 Закону України «Про освіту», викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2024 року у справі № 933/411/22 (провадження № 61-13296св23) та Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року у справі № 296/8000/22 (провадження № 61-14179св23).

Передаючи справу на розгляд об`єднаної палати, колегія суддів виходила з наступного.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан. Згідно з пунктом 3 цього Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства (частина перша статті 9 ЦК України).

Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2023 року в справі № 593/1156/21).

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ, яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану».

У частинах першій та другій Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Законом № 2136-ІХ Главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом 2 такого змісту:

«Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону № 389-VIII, діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом № 2136-ІХ».

Відповідно до частин першої, четвертої статті 13 Закону № 2136-ІХ в умовах воєнного стану, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

Вказана норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22, від 08 травня 2024 року у справі № 359/5261/22, від 22 травня 2024 року у справі № 755/10764/22.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 (провадження

№ 61-6935сво24) зроблено висновки, що «сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення наказу АТ «НАК «Нафтогаз України» № 75 від 14 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору»), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію. Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення наказу АТ «НАК «Нафтогаз України» № 75 від 14 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору») є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону».

Разом з тим, 15 березня 2022 року прийнято Закон № 2126-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо державних гарантій в умовах воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану», яким розділ VI Закону України «Про освіту» доповнено статтею 57-1 (далі - Закон № 2126-IX).

У статті 57-1 Закону України «Про освіту» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що здобувачам освіти, працівникам закладів освіти, установ освіти, наукових установ, у тому числі тим, які в умовах воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану в Україні чи окремих її місцевостях, оголошених у встановленому порядку (особливий період) були вимушені змінити місце проживання (перебування), залишити робоче місце, місце навчання, незалежно від місця їх проживання (перебування) на час особливого періоду гарантується:

організація освітнього процесу в дистанційній формі або в будь-якій іншій формі, що є найбільш безпечною для його учасників;

збереження місця роботи, середнього заробітку, здійснення виплати стипендії та інших виплат, передбачених законом;

місце проживання (пансіон, гуртожиток тощо) та забезпечення харчуванням (у разі потреби).

Забезпечення державних гарантій, визначених частиною першою цієї статті, створення безпечного освітнього середовища, організацію здобуття освіти, освітнього процесу в умовах воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану (особливого періоду) у межах своєї компетенції здійснюють: органи виконавчої влади, органи військового командування, військові, військово-цивільні адміністрації та органи місцевого самоврядування, їх представники, посадові особи (керівники, голови, начальники), органи управління (структурні підрозділи) у сфері освіти; заклади освіти, установи освіти, наукові установи, їх засновники.

Органи, зазначені в абзаці другому частини другої цієї статті, приймають у межах своєї компетенції рішення, обов`язкові до виконання на відповідній території, для реалізації державних гарантій, визначених частиною першою цієї статті, в умовах воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану (особливого періоду). Центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки здійснює нормативно-правове забезпечення функціонування системи освіти і науки та видає накази з питань створення безпечного освітнього середовища, організації здобуття освіти, освітнього процесу та з інших питань у сфері освіти і науки, не врегульованих законом в умовах воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану (особливого періоду). Строк дії таких наказів не може перевищувати строк особливого періоду. Такі накази не є регуляторними актами та підлягають державній реєстрації лише у разі, якщо стосуються прав, свобод, законних інтересів та обов`язків громадян і юридичних осіб.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що:

на рівні КЗпП України не передбачено правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів. Правила в статті 4 ЦК України про пріоритетність його норм над приватно-правовими нормами інших законів до вирішення колізій між КЗпП України та іншими законами не застосовується;

за змістом статті 57-1 Закону України «Про освіту» працівникам закладів освіти, установ освіти, наукових установ, які в умовах воєнного стану були вимушені змінити місце проживання (перебування), залишити робоче місце, незалежно від місця їх проживання (перебування) на час особливого періоду, саме держава взяла на себе спеціальні (додаткові) гарантії щодо збереження роботи та середнього заробітку, у тому числі шляхом організації освітнього процесу в дистанційній формі. Забезпечення відповідних державних гарантій покладено, зокрема, на органи виконавчої влади, органи управління (структурні підрозділи) у сфері освіти, заклади та установи освіти;

Закони № 2136-ІХ, яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності у період дії воєнного стану, та № 2126-IX, яким статтею 57-1 Закону України «Про освіту» запроваджено державні гарантії в умовах воєнного стану для окремих суб?єктів, зокрема працівників закладів освіти, установ освіти, наукових установ, прийняті одночасно;

стаття 57-1 Закону України «Про освіту» є спеціальною нормою щодо положень статті 13 Закону № 2136-ІХ та пункту 2 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, оскільки поширюється лише на окремих суб?єктів, зокрема працівників закладів освіти, установ освіти, наукових установ;

спеціальна норма має перевагу над загальною нормою. Оскільки саме держава взяла на себе спеціальні (додаткові) гарантії щодо збереження роботи та середнього заробітку працівників закладів освіти, установ освіти, наукових установ в умовах воєнного стану, у тому числі шляхом організації освітнього процесу в дистанційній формі, застосування положень статті 13 Закону № 2136-ІХ до таких працівників щодо призупинення дії трудового договору виключається;

захист трудових прав працівників закладів освіти, установ освіти, наукових установ, з урахуванням державних гарантій щодо збереження роботи та середнього заробітку, передбачених статтею 57-1 Закону України «Про освіту» (дію абзацу третього частини першої статті 57-1 зупинено на 2025 рік в частині збереження середнього заробітку працівникам закладів та установ освіти, наукових установ згідно із Законом № 4059-IX від 19 листопада 2024 року), не залежить від оскарження чи не оскарження позивачем окремих рішень органів влади та управління у сфері освіти, закладів та установ освіти, у тому числі наказу закладу освіти про призупинення трудового договору.

Проте у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2024 року у справі № 933/411/22, в якій позивачка у тому числі посилалася на те, що наказ про призупинення з нею трудового договору суперечить частині першій статті 57-1 Закону України «Про освіту», зазначено, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки наказ директора КЗ «Олександрівська мистецька школа» від 10 серпня 2022 року № 22К «Про призупинення дії трудових договорів», за яким трудовий договір з викладачем КЗ «Олександрівська мистецька школа» призупинено з 10 серпня 2022 року, за своєю формою і змістом відповідає вимогам статті 13 Закону України № 2136-ІХ. На час призупинення дії трудового договору за позивачкою зберігається робоче місце, сам трудовий договір не припинений, а, відповідно до положень частини четвертої статті 13 Закону № 2136-ІХ відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Крім того, судами попередніх інстанцій обґрунтовано враховано, що наказ КЗ «Олександрівська мистецька школа» від 10 серпня 2022 року за № 16-од «Про призупинення освітнього процесу», яким тимчасово призупинено освітній процес в КЗ «Олександрівська мистецька школа» з 10 серпня 2022 року до припинення або скасування правового режиму воєнного стану та визнано неможливим організувати навчальний процес в дистанційному режимі навчання та організації простою закладу і працівників, є дійсним, позивачка вимог щодо його оскарження в межах цієї справи не заявляла.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року у справі № 296/8000/22 вказано, що:

«у справі, що переглядається, позивачка заявила вимоги про скасування наказу № 122, визнання протиправною відмову у переведенні на дистанційну форму роботи, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з виданням наказу № 122. Водночас за заявою позивачки про часткову відмову від позову ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2023 року закрито провадження в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 122. Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що суд першої інстанції в цій частині справу не переглядав, висновків про незаконність наказу № 122 не викладав, а сам факт та підстави його скасування відповідачем не встановлюють його незаконність. З урахуванням вказаного позовна вимога про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку із виданням наказу № 122 не може бути задоволена судами, оскільки не вирішувалось питання про незаконність наказу № 122.

Суди попередніх інстанцій встановили, що наказом в. о. ректора Житомирського медичного інституту за погодженням з Житомирською обласною військовою адміністрацією визначено, що навчальний рік розпочинається за змішаною (змінною) формою навчання та наказано забезпечити присутність на робочих місцях керівництва, адміністративно-управлінського персоналу, науково-педагогічних та педагогічних працівників закладу. Згідно з матеріалами справи листом від 26 серпня 2022 року Житомирський медичний інститут повідомив працівника, що з урахуванням освітнього процесу заклад може забезпечити їй дистанційну роботу на 0,53 ставки викладача, для чого їй необхідно подати заяву про переведення на 0,53 ставки. Проте позивачка з цією пропозицією не погодилась. Стаття 60-2 КЗпП України, яка регулює порядок дистанційної роботи, лише у частині десятій передбачає право працівника вимагати переведення на дистанційну роботу на певний проміжок часу, але виключно у певних випадках, які встановленими судами попередніх інстанцій обставинами цієї справи не підтверджуються. У всіх інших випадках запровадження дистанційної роботи залежить від погодження з роботодавцем та не може вимагатися позивачкою від відповідача, тобто не є безумовним обов`язком відповідача. Під час оцінки можливості встановлення таких форм організації роботи суд, з точки зору виявлення порушення прав працівника, встановлює чи не мав працівник права вимагати такої форми організації роботи, чи відмовився працівник від такої пропозиції роботодавця, а також чи не допущено дискримінації серед працівників щодо таких пропозицій форми організації роботи».

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування статті 13 Закону № 2136-ІХ та статті 57-1 Закону України «Про освіту», викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2024 року у справі № 933/411/22 та Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року у справі № 296/8000/22.

У частині другій статті 403 ЦПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

У вказаній нормі йдеться саме про відступ від висновку щодо застосування норми права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (частини перша-друга статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного судузауважує, що Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року у справі № 296/8000/22 не робив висновки щодо застосування положень статті 57-1 Закону України «Про освіту». За заявою позивачки про часткову відмову від позову ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2023 року закрито провадження у частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 122.

Більш того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 (провадження

№ 61-6935сво24), до вирішення якої зупинялося провадження у цій справі, зроблено висновки, що сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору.

У вказаній постанові містяться правові висновки щодо застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ.

Водночас, відступлення від висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2024 року у справі № 933/411/22 (провадження № 61-13296св23), не є підставою для розгляду справи Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду.

З урахуванням наведеного, визначені Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду підстави для передачі на розгляд саме Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, передбачені частиною другою статті 403 ЦПК України, відсутні.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у цій справі відсутній предмет (об`єкт) для розгляду справи об`єднаною палатою, оскільки розгляд справи, в якій відсутній функціонал (компетенційні повноваження) для об`єднаної палати, є судом, який не встановлений законом.

Враховуючи наведене, справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у зв`язку з відсутністю предмета (об`єкта) для перегляду.

Керуючись статтями 260, 402, 403, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Повернути справу № 203/5918/23 за позовом ОСОБА_1 до комунального закладу освіти «Навчально-виховний комплекс № 144 «Спеціалізована школа з поглибленим вивченням івриту, історії єврейського народу, єврейських традицій - дошкільний навчальний заклад (дитячий садок)» Дніпровської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Кобеляцьким Дмитром Миколайовичем, на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Синельников

Судді: А. І. Грушицький

Б. І. Гулько

В. І. Крат

Д. Д. Луспеник

І. М. Фаловська

М. Є. Червинська