Справа № 199/7115/24
РІШЕННЯ

Іменем України

30.04.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра

у складі головуючого судді - Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання - Куземі О.Г.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Амур-Нижньодніпровської районної в м. Дніпрі ради, Дніпровської міської ради, третя особа - Четверта Дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

10 вересня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дідусь ОСОБА_2 , після смерті якого залишились спірні 33/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , спадкоємцем яких стала мати позивача (дочка ОСОБА_2 ) - ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину, однак не оформила своїх спадкових прав. Матір позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок чого позивач звернувся до Четвертої ДДНК із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, мотивовану відсутністю належних доказів підтвердження родинного зв`язку між матір`ю та дідом позивача, оскільки подане свідоцтво про народження є нечітким, а в повних витягах з Державного реєстру актів цивільного стану громадян відсутні відомості про народження матері позивача. Крім того, відмова була мотивована тим, що спірні 33/100 частин домоволодіння не були належним чином зареєстровані у встановленому законом порядку. Разом з тим, вважаючи, що факт родинних відносин підтверджується поданими до позову доказами, зокрема показами свідка, а набуття права власності на спірну частку домоволодіння підтверджується судовим рішенням в контексті норм матеріального цивільного права, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суду встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , а також визнати за позивачем право власності на означену частку у праві власності на домоволодіння.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2024 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявленого недоліку позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2024 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем виявленого недоліку його позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою суду задоволено клопотання позивача про витребування доказів.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2025 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач, його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин.

Відповідачі Амур-Нижньодніпровська районна в м. Дніпрі ради та Дніпровська міська рада в судове засіданні не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись. Від Амур-Нижньодніпровської районної в м. Дніпрі ради до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника такого відповідача.

Від представника Дніпровської міської ради до суду надійшов відзив, в якому представник просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на недостатність доказів на підтвердження заявленого позивачем факту родинного зв`язку між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також на те, що рішення суду про визнання права власності за ОСОБА_2 на спірні 33/100 частин домоволодіння не було реалізовано, на його підстав право власності не зареєстровано, а відтак таке майно не є спадковим, що унеможливлює визнання на нього права власності за позивачем. Крім того, представник послалась і на те, що нерухоме майно містить і об`єкт незавершеного будівництва, на яке право власності не може бути визнано без введення його в експлуатацію.

В свою чергу, позивачем подано відповідь на відзив, в якому сторона позивача послалась на необґрунтованість тверджень сторони відповідача Дніпровської міської ради про недоведеність факту родинних відносин, а також позивач відзначив, що він просить визнати за ним право власності на нерухоме майно без тих його складових, що підлягають введенню в експлуатацію.

За таких обставин, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи.

Вислухавши позивача, його представника, допитавши свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне останній спадкове майно. При цьому за життя матір позивача заповітів, спадкових договорів не складала. Викладене підтверджується копією свідоцтв про смерть та народження, копіями інших матеріалів спадкової справи.

Судом також встановлено, що позивач був зареєстрований та проживав разом зі своєю матір`ю - спадкодавицею ОСОБА_3 на момент смерті останньої за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою про реєстрацію місця проживання у паспорті позивача, копією повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть спадкодавиці, де вказано місце її проживання, копіями інших матеріалів спадкової справи, копією будинкової книги, копією листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради.

Позивач на момент смерті своєї матері залишився єдиним спадкоємцем за законом першої черги, оскільки чоловік матері позивача помер ще до спадкодавиці. Дані обставини підтверджуються копією матеріалів спадкової справи.

10 лютого 2022 року позивачем подано до Четвертої ДДНК заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, а саме на частку домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , а також 19 липня 2024 року позивачем подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину або про видачу постанови про відмову у вчинення нотаріальної дії. У відповідь на вказані заяви державним нотаріусом Четвертої ДДНК 19 липня 2024 року було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом - на спірну частку домоволодіння. Відмова державного нотаріуса мотивована відсутністю доказів (неможливість прочитати зміст свідоцтва про народження матері позивача) родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як між батьком та дочкою, не здійснення державної реєстрації ОСОБА_2 за собою за життя права власності на спірну частку домоволодіння на підставі відповідного рішення суду. Дані обставини підтверджуються копією матеріалів спадкової справи.

Разом з тим, в ході розгляду справи судом було встановлено, що рішенням народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 11 січня 1972 року у справі №2-111 встановлено належність ОСОБА_2 на праві власності 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . В подальшому рішенням народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 04 грудня 1984 року за наслідками розгляду іншої справи за ОСОБА_2 визнано право власності на 33/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Однак на підставі вказаних судових рішень ОСОБА_2 , на відміну від іншого співвласника домоволодіння, перереєстрацію розміру своєї частки у праві спільної часткової власності на домоволодіння у БТІ за життя не здійснив. Дані обставини підтверджуються копіями вказаних судових рішень, копією довідки КП «ДМБТІ» ДМР, копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок.

Також судом в ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є батьком матері позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується в сукупності копіями свідоцтв про народження, копією свідоцтва про розірвання шлюбу матері позивача, копією свідоцтва про укладення шлюбу матері позивача, копіями витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, копією будинкової книги, копіями трудових книжок, копією довідки про звільнення, копією посвідчення, копією квитанції, копією свідоцтва про присвоєння кваліфікації, а також показами допитаного в ході розгляду справи свідка ОСОБА_4 . При цьому судом було оглянуто і оригінал свідоцтва про народження матері позивача, який на відміну від його копії у матеріалах справи, є більш читаємим та дозволяє встановити зміст, а саме анкетні дані батька народженої дитини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивача та батько матері позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне останньому спадкове майно. Відомості про складення заповіту цим спадкодавцем відсутні. При цьому спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не відкривалась, оскільки із заявою про прийняття спадщини жодна особа не зверталась. Натомість на момент смерті спадкодавця разом із ним була зареєстрована та проживала його дочка (мати позивача) - ОСОБА_3 , яка після смерті спадкодавця продовжила проживати в домоволодінні АДРЕСА_1 , тим самим фактично вступивши в управління/володіння спадковим майном як спадкоємець першої черги за законом. Відомості наявність інших спадкоємців за законом чи заповітом, які б прийняли спадщину у встановлені законом строки, порядку та спосіб, матеріали справи не містять. Викладені обставини підтверджуються копією свідоцтва про смерть, копією будинкової книги, копією листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про зареєстрованих на день смерті спадкодавця осіб, серед яких лише ОСОБА_3 є спадкоємцем за законом першої черги, показами свідка ОСОБА_4 .

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України (в редакції 2003 року), ЦК УРСР (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про власність», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Так, за змістом ст.58 Конституції України, п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), ст.5 ЦК України (в редакції 2003 року) правила книги шостої цього кодифікованого нормативного акту (спадкове право) застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності ЦК України (в редакції 2003 року). Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, враховуючи обставини спірних правовідносин сторін, обставини та підстави, з якими позивач пов`язує і обґрунтовує виникнення в нього права власності в порядку спадкування, до спірних правовідносин в частині регулювання спірних правовідносин з підтвердження прийняття спадщини матір`ю позивача після свого батька підлягають застосуванню саме положення ЦК УРСР (редакції 1963 року) та Закону України «Про власність» з урахуванням на правові позиції, викладені в п.п.5, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13, п.п.1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7. В той же час, правовідносини щодо прийняття спадщини позивачем після своєї матері регулюються нормами чинного ЦК України (в редакції 2003 року).

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст.15, 16 ЦК України (в редакції 2003 року) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України (в редакції 2003 року) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За змістом ст.ст.2, 3, 11 Закону України «Про власність», ст.86 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Суб`єктами права власності в Україні, зокрема права приватної власності, є в тому числі громадяни України.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 379-381 ЦК України (в редакції 2003 року) правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є будинок), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст.ст.12, 13 Закону України «Про власність», ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема в порядку спадкування. Об`єктом права приватної власності є в тому числі квартири.

Згідно норм ст.ст.524, 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст.548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в ст.21 цього Кодексу, - ст.525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Положеннями ст.ст.560, 561 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визначено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

За змістом ст.ст.66, 67 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена.

За змістом норм ст.ст.34, 49 Закону України «Про нотаріат» видача свідоцтва про право на спадщину є різновидом нотаріальної дії, про відмову у вчиненні якої нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

За змістом положень ст.ст.1216-1218 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст.1220, 1223 ЦК України (в редакції 2003 року) право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України (в редакції 2003 року). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, яким є день смерті спадкодавця (час відкриття спадщини).

В свою чергу у відповідності до норм ст.ст.1258, 1261, 1262 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 ЦК України (в редакції 2003 року). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Частиною 3 ст.1268 ЦК України (в редакції 2003 року) визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст.ст.1269, 1270 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ст.1277 ЦК України (в редакції 2003 року) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.

За змістом ст.ст.1296, 1297 ЦК України (в редакції 2003 року) спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно ст.1268 ч.5 ЦК України (в редакції 2003 року) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.55 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.321 ЦК України (в редакції 2003 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.392 ЦК України (в редакції 2003 року) власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Нормою ст.16 ЦК України (в редакції 2003 року) передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до норми ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.

Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц).

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про можливість задоволення позову, мотиви для чого є наступними.

Вирішуючи вимог про встановлення факту родинних відносин, суд керувався наступним.

Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. Однак не всі життєві обставини є юридичними фактами. Життєві факти (обставини) стають юридичними фактами внаслідок визнання їх такими державою і закріплення в законі. У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Статтею 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження. Даний перелік не є вичерпним, і у судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника тощо. Заявниками у справі про встановлення факту родинних відносин можуть бути, зокрема, спадкоємці померлої особи, які мають право на спадщину як за законом, так і за заповітом, і для яких у зв`язку із встановленням факту родинних відносин мають настати певні юридичні наслідки. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року по справі №320/948/18, Верховного Суду у постановах від 08 грудня 2021 року по справі №543/271/20, від 24 грудня 2021 року по справі №935/1386/20, від 26 січня 2022 року по справі №568/310/21, від 26 січня 2022 року по справі №282/976/20, п.7 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року №5, листом Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення».

При цьому вимога про встановлення факту родинних відносин між померлими родичами позивача, заявлена разом із вимогою вирішити спір про право (право на спадщину), вирішується у позовному провадженні. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року по справі №691/1237/20, а також знайшов своє подальше застосування у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року по справі №283/1742/21.

Таким чином, спираючись на наведені вище правові висновки в контексті змісту та характеру спору сторін, пред`явлених позовних вимог, а також змісту встановлених в ході розгляду справи фактичних обставин та доказів, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги позивача про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як родичами позивача, а саме, що перший є батьком другої із вказаних та нині померлих зазначених осіб. Такий результат розгляду позовної вимоги зумовлений тим, що зміст наявних у матеріалах справи письмових доказів містить анкетні дані зазначених осіб, відомості про адреси місця їх проживання та реєстрації, відомості про реєстрацію актів цивільного стану щодо вказаних осіб (народження, смерті, укладення та розірвання шлюбу тощо), які при їх зіставленні та порівнянні, з урахуванням на зміст показів допитаного в судовому засіданні свідка, а також з огляду на зміст оригіналу оглянутого судом свідоцтва про народження матері позивача, який є достатньо читаємим на відміну від його копії у справі, дають суду беззаперечні підстави для позитивного висновку щодо родинних відносин зазначених померлих осіб саме як батька та дочки один до одного. При цьому, з огляду на те, що встановлення такого юридичного факту необхідно позивачу для підтвердження його права на спадкування, враховуючи, що позивачем також заявлено позовну вимогу про визнання права власності в порядку спадкування, вимога про встановлення факту родинних відносин правомірно заявлена і розглянута в порядку позовного провадження. З цих підстав суд критично оцінює та не приймає до уваги заперечення сторони відповідача Дніпровської міської ради проти задоволення вимоги про встановлення юридичного факту, а також твердження про недоведеність такої вимоги.

Вирішуючи позовну вимогу про визнання права власності в порядку спадкування, суд виходив з наступного.

Так, у відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ), ст.344 (набувальна давність) та ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України (в редакції 2003 року), в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема в порядку спадкування (ст.ст.328, 1216 ЦК України (в редакції 2003 року). В свою чергу, рішення суду про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України (в редакції 2003 року) в контексті ст.1216 ЦК України (в редакції 2003 року) не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, позивачем у спорах про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої права у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, набуття такого права на законних підставах. Крім того, оскільки цивільні права можуть виникати безпосередньо із актів цивільного законодавства (ст.11 ч.3 ЦК України (в редакції 2003 року), то в такому випадку позивачу необхідно довести перед судом наявність передбачених такими актами законодавства обставин та умов, безпосередньо на підставі яких у нього за законом виникло спірне право власності, за захистом якого він і звертається до суду із позовом про визнання за ним цього права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тобто метою подання позову про визнання прав власності в порядку спадкування є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою, якщо зробити це іншим шляхом неможливо.

Зазначена абзацом вище правова позиція суду, сформульована при розгляді даної цивільної справи, повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 03 червня 2020 року по справі №159/4837/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №161/12411/17, від 01 липня 2020 року по справі №216/5834/15-ц, від 15 липня 2020 року по справі №175/1765/16, від 19 серпня 2020 по справі №569/6008/19, правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України (в редакції 2003 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР (в редакції 1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. Відповідно до приписів ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року 18/5 (п.113), доказами вступу в управління або володіння спадковим майном може бути в тому числі: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Наведені вище правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року по справі №305/235/17, від 20 липня 2020 року по справі №735/1521/18, від 25 листопада 2020 року по справі №631/1153/13-ц, від 05 березня 2021 року в справі №585/2993/17, від 24 березня 2021 року по справі №202/2792/19, від 07 квітня 2021 року по справі №701/472/19, від 02 грудня 2021 року по справі №573/2246/20, від 22 лютого 2023 року по справі №678/1119/21, від 17 травня 2023 року по справі №388/383/18, від 28 червня 2023 року по справі №303/1176/17, від 12 липня 2023 року по справі №630/1118/21.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі №265/6868/16-ц, від 19 травня 2020 року по справі №175/1941/16-ц, від 31 березня 2021 року по справі №463/4616/18, від 06 жовтня 2021 року по справі №234/17030/18, від 10 листопада 2021 року по справі №759/19779/18, від 19 січня 2022 року по справі №280/4/18, від 22 червня 2022 року по справі №755/13736/20, від 07 грудня 2022 року по справі №2-21/2010.

Стосовно спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду знайшли підтвердження заявлені позивачем в обґрунтування його позовних вимог фактичні обставини, зокрема: набуття дідом позивача ОСОБА_2 за життя на підставі судового рішення права власності на спірні 33/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , однак без здійснення подальшої державної реєстрації за собою такого права; смерть діда позивача ОСОБА_2 , наявність у нього єдиного спадкоємця за законом - дочки ОСОБА_3 , яка у відповідності до ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) внаслідок реєстрації свого місця проживання разом із батьком (спадкодавцем ОСОБА_2 ) за адресою вказаної спірного нерухомого майна, а також внаслідок фактичного свого проживання за вказаною адресою як на момент смерті спадкодавця, так і в подальшому - аж вже до своєї смерті прийняла спадщину свого батька, однак так само не оформила за життя своїх спадкових прав; прийняття спадщини позивачем після смерті своєї матері в порядку ст.1268 ч.3 ЦК України (в редакції 2003 року). При цьому, оскільки відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст.1296 ч.3 ЦК України в редакції 2003 року), спадщина належить спадкоємцю з часу її відкриття за умови прийняття (ст.1268 ч.5 ЦК України в редакції 2003 року), суд приходить до висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог в частині вимог про визнання права власності в порядку спадкування, а отже і наявність підстав для задоволення позову і в цій частині.

Крім того, відповідно до норми ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності, вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі №363/4852/17. Відтак, відсутність державної реєстрації на спірне спадкове нерухоме майно спочатку за дідом, а потім і за матір`ю позивача, за умови наявності такого, що набрало законної сили, судового рішення, яким таке право власності було визнано ще за дідом позивача, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у даній справі, а також є підставою для критичної оцінки та не прийняття судом до уваги заперечень сторони відповідача Дніпровської міської ради проти задоволення позовних вимог про визнання права власності.

Складаючи повний текст даного рішення суду за наслідками розгляду по суті спору сторін, та наводячи у ньому мотивовану оцінку аргументів учасників справи, заявлених як підстави для задоволення та відмови у задоволенні позову, суд у відповідності до норм ст.10 ч.4 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до якої Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що згідно ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. (див. Ruiz Torija v. Spain, рішення від 9 грудня 1994 року, Серії А №303-А, с.12, §29; Hirvisaari v. Finland, рішення від 27 вересня 2001 року, заява №49684/99, §30; Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), §61; Garcia Ruiz v. Spain (Гарсіа Руїз проти Іспанії), §26; Jahnke and Lenoble v. France (Янке і Ленболь проти Франції) (dec.); Perez v. France (Перез проти Франції), §81; Салов проти України, рішення від 06 вересня 2005 року, заява №65518/01, п.89)

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 58, 124 Конституції України, ст.ст.48, 86, 524, 529, 548, 549, 560, 561 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст.34, 49, 55, 66, 67 Закону України «Про нотаріат», ст.ст.2, 3, 11, 12, 13 Закону України «Про власність», ст.ст.5, 11, 15, 16, 179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 392, 1216-1218, 1220, 1223, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1277, 1296, 1297 п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до Амур-Нижньодніпровської районної в м. Дніпрі ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Мануйлівський, 31), Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75), третя особа - Четверта Дніпровська державна нотаріальна контора (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Радистів, 8), про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, - факт родинних відносин між фізичними особами, а саме, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 33/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко