Провадження № 2/734/128/25 Справа № 734/4962/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 квітня 2025 року селище Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді - Бараненка С.М.,

за участю:

секретаря судових засідань Чумак Н.М.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в с-щі Козелець цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Козелецької селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання права власності на спадщину за законом, -

В С Т А Н О В И В:

із позовною заявою до Козелецької селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання права власності на спадщину за законом до суду звернувся ОСОБА_1 .

Позов мотивований тим, що позивач не може успадкувати спадкове майно, так як відсутні правовстановлюючі документи.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач Козелецька селищна рада Чернігівського району Чернігівської області в судове засідання свого представника не забезпечила, до суду надійшла заява у якій відповідач просить розглядати справу без участі представника селищної ради та повідомити про результати розгляду справи, надіславши копію прийнятого рішення на адресу Козелецької селищної ради.

Суд дослідивши матеріали справи та розглянувши справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України вважає, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 (тітка позивача у справі ОСОБА_1 ), яка на день смерті проживала за адресою АДРЕСА_1 .

Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «ім. Розумовських» розміром 3,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) та розташована на території Лемешівської сільської ради, право на яку посвідчено Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЧН №0178085, який зареєстровано у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №23 від 28.08.1995 року.

За життя, 26.09.2000 року ОСОБА_2 склала заповіт, за яким усе майно котре на день смерті виявиться їй приналежним та з чого б воно не заключалось, і де б воно не знаходилося, в тому числі житловий будинок з усіма господарськими приміщеннями і спорудами, заповіла рідним братам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Заповіт було посвідчено секретарем Лемешівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області та зареєстровано в реєстрі за №58.

Як вбачається з матеріалів справи, вказаний заповіт є дійсним, заповіт не змінювався, не відмінявся, не скасовувався, ніким не оспорювався та не визнавався недійсним.

Після смерті ОСОБА_2 , яка помер ІНФОРМАЦІЯ_1 спадщину за заповітом прийняли рідні брати спадкодавця ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки звернулися із заявою про прийняття спадщини до Козелецької районної державної нотаріальної контори, що підтверджується спадковою справою №146/2001, що була заведена Козелецькою районною державною нотаріальною конторою до майна ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України (перша черга спадкоємців) у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1261 ЦК України).

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця.

Спадкоємець, який отримав спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, що передбачено ч. 1 ст. 1296 ЦК України. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України).

У постановах від 14.11.2018 у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18), від 14.05.2018 у справі №296/10637/15-ц (провадження №61-2448св18) та від 23.09.2020 у справі №742/740/17 (провадження №61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Так, досліджені судом докази свідчать, що позивач ОСОБА_1 не є спадкоємцем до майна померлої ОСОБА_2 .

Спадкоємців до майна померлої ОСОБА_2 визначає наявності дійсного заповіту, який визначає розподіл спадщини за волевиявленням спадкодавця та який визначає спадкоємців і їхні права.

Заповіт - це виняток із загального правила спадкового права за законом. Тому, якщо є заповіт, суд не може застосовувати норми закону, а повинен дотримуватися волі спадкодавця, вираженої у заповіті.

Заповіт має перевагу над законом про спадкування, заповіт дійсний, то права у даному випадку визнається за заповітом, а не за законом.

Таким чином, єдиними спадкоємцями за заповітом до майна померлої ОСОБА_2 являються рідні брати спадкодавця ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які відповідно до спадкової справи прийняли спадщину.

Позивачем не надано будь-яких доказів у підтвердження наявності підстав визначених ст. 1217, 1223 ЦК України для визнання за останнім в порядку спадкування за законом після смерті тітки ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , права на спадкове майно останньої.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу).

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази наявності у позивача ОСОБА_1 підстав для спадкування за законом майна померлої ОСОБА_2 .

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Шляхом повного, всебічного, неупередженого дослідження матеріалів справи, вивчення кожного доказу окремо та всіх доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 76,-77, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст. 1216, 1217, 1223 ЦК України суд, -

У Х В А Л И В:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Козелецької селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 право на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «ім. Розумовських» розміром 3,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) та розташована на території Лемешівської сільської ради, право на яку посвідчено Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЧН №0178085, який зареєстровано у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №23 від 28.08.1995 року, - відмовити.

Судові витрати з відповідача не стягувати.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Козелецький районний суд Чернігівської області до Чернігівського апеляційного суду.

Рішення в повному обсязі виготовлено 25 квітня 2025 року.

Головуючий суддя Сергій БАРАНЕНКО