Справа № 463/2385/24
Провадження № 2/463/546/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2025 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Романської І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування та матеріального збитку,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідачів та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить стягнути з ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на його користь невиплачене страхове відшкодування у розмірі 67910,29 гривень та стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальні збитки у розмірі 43406,31 гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 17.09.2023 року близько 22 год. 40 хв. на перехресті вул.Пекарська - вул.Мечнікова у м.Львові відбулась ДТП за участю транспортного засобу марки «RENAULT CLIO» р.н. НОМЕР_1 , під керуванням позивача та транспортного засобу марки «CHEVROLET BOLT» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 . За наслідками ДТП його учасники склали спільне повідомлення, відповідно до якого водій ОСОБА_2 повністю визнав свою вину. Цивільно-правова відповідальність останнього застрахована у ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» і незважаючи на його звернення, страхова компанія не виплатила страхового відшкодування. Згідно висновку експерта, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «RENAULT CLIO» р.н. НОМЕР_1 становить 111316,60 гривень, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу - 71110,29 гривень. За виключенням франшизи, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, що становить 67910,29 гривень, просить стягнути з ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», а різницю між вартістю відновлювального ремонту та страховим відшкодуванням з урахуванням франшизи, що загалом становить 43406,31 гривень, просить стягнути з винуватця ДТП ОСОБА_2 .

Відповідач ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» не погодився та в особі повноважного представника подав відзив на позовну заяву. Зазначає, що згідно проведеної ним ремонтної калькуляції, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 25521,79 гривень та підлягає відшкодуванню за виключенням франшизи. В свою чергу, наданий позивачем висновок вважає таким, що не є належним доказом розміру збитків і тому просить у задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив позивач навів аргументи, аналогічні мотивам позову та крім цього зазначає, що представник відповідача, заперечуючи проти наданого висновку експерта, не навів жодних конкретних аргументів чому такий висновок є неналежним доказом.

У запереченні на відповідь на відзив представник відповідача зазначив, що не погоджується з висновком експерта, оскільки вважає визначений у ньому розмір збитків завищеним, що полягає, зокрема, у завищенні цін на запчастини та вартості робіт.

Відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзиву не скористався. Натомість, його представник надав письмові пояснення, згідно з якими розмір завданої ним шкоди знаходиться в межах ліміту відповідальності страхової компанії, яка і повинна відшкодувати завдані збитки. Також зазначає, що оскільки позивач добровільно підписав спільне повідомлення про ДТП, він тим самим погодився, що ліміту відповідальності страхової компанії у розмірі 80000,0 гривень буде достатньо для відшкодування завданих збитків і тому, обов`язку з відшкодування різниці між завданою шкодою та страховим відшкодуванням не виникає. Просить у задоволенні позову відмовити.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не було подано.

Позовна заява поступила до суду 19.03.2024 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 22.03.2024 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Одночасно, цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

16 квітня 2024 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог.

Заперечуючи проти наданого позивачем висновку експерта, представник відповідача подав клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.06.2024 року, таке клопотання було задоволено та призначено у справі відповідну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: яка вартість відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу складових без ПДВ автомобіля марки «RENAULT CLIO» р.н. НОМЕР_1 .

Експертизу доручено провести експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. Експертів попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

19 липня 2024 року експерт направив клопотання про забезпечення безперешкодного доступу до об`єкта дослідження. Оскільки таке клопотання не було задоволено, експерт направив суду повідомлення від 21.10.2024 року про неможливість надання висновку і ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 28.10.2024 року провадження у справі поновлено.

Після цього, представник відповідача подав повторне клопотання про призначення аналогічної експертизи і ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.12.2024 року його було задоволено, а у справі призначено судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: яка вартість відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу складових без ПДВ автомобіля марки «RENAULT CLIO» р.н. НОМЕР_1 .

Експертизу доручено провести експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. Експертів попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

Висновок експерта надійшов на адресу суду 30.05.2025 року, після чого ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 02.06.2025 року провадження у справі поновлено.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.

В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною і підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання.

Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази.

Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.

Відтак суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Представник позивача, а також представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, про дату, місце і час розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник позивача скерував до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні. Представники відповідачів скерували до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. З урахуванням строків розгляду справи та зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, враховуючи те, що представник позивача під час усього судового розгляду жодного разу не з`явився в судове засідання, суд відхилив дане клопотання представника позивача та продовжив розгляд справи, враховуючи також той факт, що попередньо представник позивача подав клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 17.09.2023 року близько 22 год. 40 хв. на перехресті вул.Пекарська - вул.Мечнікова у м.Львові відбулась ДТП за участю транспортного засобу марки «RENAULT CLIO» р.н. НОМЕР_1 , під керуванням позивача та транспортного засобу марки «CHEVROLET BOLT» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

За наслідками ДТП позивач та відповідач ОСОБА_2 склали спільне повідомлення (т.1 а.с.12), згідно з яким останній повністю визнав свою вину у вчиненні ДТП.

На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «CHEVROLET BOLT» р.н. НОМЕР_2 була застрахована у ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», чого сторони не оспорюють і що згідно частини першої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Страхове відшкодування на час розгляду справи не виплачено, чого сторони також не оспорюють.

Про настання страхового випадку позивач 18.09.2023 року надав відповідачу ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» відповідне письмове повідомлення (т.1 а.с.13-15).

У відповіді на адвокатський запит (т.1 а.с.16-17) відповідач ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» зазначив, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 25521,79 гривень і за виключенням франшизи, яка згідно умов договору становить 3200,0 гривень, розмір страхового відшкодування пропонував погодити на рівні 22321,79 гривень.

Позивач не погодився з таким розміром страхового відшкодування та направив відповідачу ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» відповідні письмові заперечення (т.1 а.с.86-87), до якого долучив копію висновку судового експерта № 141 від 04.12.2023 року, який складено на його замовлення (т.1 а.с.27-44).

Згідно з цим висновком, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «RENAULT CLIO» р.н. НОМЕР_1 без врахування ПДВ становить 111316,60 гривень, а вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу без урахування ПДВ в цінах на момент огляду 24.11.2023 року - 71110,29 гривень.

В свою чергу, згідно з висновком судової транспортно-товарознавчої експертизи (т.3 а.с.13-20), вартість відновлюваного ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу без врахування ПДВ становить 54587,16 гривень.

З метою відшкодування завданої шкоди позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до пункту 33.2 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 року, який був чинним на момент вчинення ДТП, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.

У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України (тут і надалі в редакції, чинні на момент настання страхового випадку) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до пунктів 3, 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору, а також справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати застосування в своїх відносинах юридично-значимих повідомлень (зокрема, порядок надсилання, визначати, коли повідомлення вважатиметься отриманим).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною другою статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У відповідності до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За змістом статті 983 ЦК України договір страхування набуває чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.

Отже, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 752/6872/16-ц (постанова від 13.06.2018 року), видача полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є підтвердженням того, що сторони уклали договір страхування та досягли згоди щодо істотних умов договору.

У справі яка розглядається поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на момент ДТП був чинним, чого сторони не оспорюють.

Згідно з абзацом першим пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Страховик, керуючись нормами Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (абзац перший пункту 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Виключний перелік підстав для відмови у здійсненні страховиком страхового відшкодування передбачений у статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повідомляється страхувальнику у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови (пункт 37.2 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Разом з тим, матеріли справи не містять доказів про те, що відповідач звільнений від виплати страхового відшкодування згідно статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ним приймалось рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування.

Як наслідок, вимогу до ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» суд визнає обґрунтованою, проте, не погоджується з визначеним позивачем розміром страхового відшкодування.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Під час розгляду справи № 760/6034/16-ц (постанова від 15.02.2023), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Всебічність та повнота, зокрема, передбачають з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 89 ЦПК України, щодо відсутності у будь-якого доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Крім того, Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

У справі яка розглядається безспірно встановлено той факт, що ДТП відбулась з вини відповідача ОСОБА_2 і у ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» виник обов`язок з відшкодування завданих збитків.

Разом з тим, порівнюючи висновки експертиз, яка проведена на замовлення позивача і яка проведена за ухвалою суду, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд вважає за необхідне взяти до увагу останню, відхиливши тим самим наданий позивачем висновок експерта.

Зокрема, судова експертиза проведена з урахуванням позицій усіх учасників справи, і зокрема представника ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» про захищеність цін у висновку, який складено на замовлення позивача.

Згідно дослідницької частини висновку судової експертизи, такі аргументи частково знайшли своє підтвердження і жодного спростування з цього приводу представник позивача не надав.

Тому, керуючись принципом змагальності, суд вважає, що з ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на користь позивача слід стягнути страхове відшкодування, розмір якого визначено у висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи № 156-Е від 28.05.2025 року, однак за виключенням франшизи.

Так, згідно пункту 12.1 статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Оскільки умовами договору встановлено франшизу у розмірі 3200,0 гривень, з ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на користь позивача необхідно стягнути страхове відшкодування у розмірі 51387,16 гривень, яке зменшене на суму франшизи (54587,16 - 3200 = 51387,16).

Що ж стосується позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 , такі також підлягають до задоволення частково.

Зокрема, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц).

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Верховний Суд України у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України щодо відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Подібні за змістом висновки сформульовані також у постановах Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі № 344/3008/17, від 15.10.2020 року у справі № 755/7666/19, від 16.02.2022 року у справі № 709/370/20.

Як уже зазначалось вище, суд взяв до уваги як доказ саме висновок судової експертизи та відхилив висновок, який зроблено на замовлення позивача.

Під час проведення судової експертизи на її вирішення сторони не ставили питання про визначення вартості відновлювального ремонту без урахування коефіцієнту фізичного зносу.

Однак, цю вартістю можливо визначити, якщо виключити з формули дані про коефіцієнт фізичного зносу.

Так, згідно дослідницької частини висновку судової експертизи (т.1 а.с.20), вартість ремонтних робіт становить 23022,0 гривень, вартість необхідних для ремонту матеріалів - 14973,0 гривень, вартість нових деталей і вузлів, які необхідно придбати для зміни - 47406,16 гривень, коефіцієнт фізичного зносу - 0,65.

Отже, вартість відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу становить 85401,16 гривень (23022,0 + 14973,0 + 47406,16 = 85401,16).

Різниця між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням становить 34014,0 гривень (85401,16 - 51387,16 = 34014,0) і з врахуванням згаданих вище висновків Верховного Суду, її необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_2 . Франшиза, на яку попередньо було зменшено страхове відшкодування, вже входить до цієї суми і її не потрібно додатково обраховувати.

При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача ОСОБА_2 , що підписавши спільне повідомлення про ДТП позивач погодився, що розмір завданої шкоди не перевищуватиме 80000,0 гривень.

Зокрема, відповідно до пункту 33.2 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 року, який був чинним на момент вчинення ДТП, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.

У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання.

Отже зазначеною нормою передбачено лише два юридичні наслідки, які настають при складенні відповідного повідомлення, а саме водії мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання. Про те, що винуватець ДТП звільняється від відповідальності у випадку недостатності страхового відшкодування у зазначеній нормі не йдеться.

Зрештою, постановою Правління Національного банку України № 108 від 30.05.2022 року, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, лише встановлено ліміти відповідальності страховика на рівні 80000,0 гривень у разі, якщо за наслідками ДТП сторони склали спільне повідомлення, і вказаною постановою жодним чином потерпілий не позбавляється права на стягнення збитків з винуватця ДТП, якщо ці збитки перевищують розмір страхового відшкодування.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно пункту 3 частини другої цієї статті у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Загальна ціна позову становила 111316,60 гривень. Суд задовольнив позовні вимоги на суму 85401,16 гривень, що становить 76,72% від загального розміру позовних вимог.

При пред`явленні позову, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1212,0 гривень, що стверджується відповідною квитанцією (т.1 а.с.91), в той час як за ставками, чинними на момент пред`явлення позову підлягало сплаті 1211,20 гривень. Саме цю суму суд візьме за основу при вирішенні питання про стягнення судового збору з відповідачів, а зайво сплачені суми судового збору можуть бути повернуті позивачу на підставі його заяви. Отже, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути 929,23 гривень судового збору, що становить 76,72% від розміру сплаченого судового збору.

Безпосередньо з відповідача ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» судом стягнуто страхове відшкодування у розмірі 51387,16 гривень, що становить 60,17% від загального розміру задоволених позовних вимог. Відповідно, з ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на користь позивача необхідно стягнути 559,12 гривень судового збору, що становить 60,17% від суми судового збору, яка підлягає стягненню на користь позивача. Як наслідок, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача необхідно стягнути 370,11 гривень судового збору.

Крім того, згідно частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати, пов`язані із проведенням експертизи.

Правила розподілу судових витрат закріплені у статті 141 ЦПК України.

Так, за змістом частини третьої цієї статті при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У справі яка розглядається позивач просить стягнути витрати за проведення експертизи у розмірі 5000,0 гривень згідно договору № 24 про виконання судової експертизи (т.1 а.с.213). Суд вважає, що такі витрати не мають значення для справи, оскільки вказаний експертний висновок суд відхилив як доказ. Тому, ці витрати не підлягають стягненню з відповідачів.

Водночас, заяву про відшкодування витрат за проведення експертизи також подав представник відповідача ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», за клопотанням якого така експертиза і була призначена. Згідно квитанції за проведення цієї експертизи відповідач сплатив 15902,88 гривень.

Суд вважає, що такі витрати мають значення для справи, оскільки експертиза проводилась саме на підтвердження розміру завданої шкоди і експертиза, яка проведена за клопотанням відповідача, лягла в основу рішення суду. Завдяки цій експертизі був спростований розмір збитків, заявлений позивачем.

З огляду на характер спірних правовідносин та предмет спору, суд не вважає, що розмір таких витрат є необґрунтованим та/або непропорційним. Зрештою, у справі немає доказів про неспівмірність таких витрат, а в силу вимог частини дев`ятої статті 139 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності таких витрат покладається на позивача.

Крім того, ніщо не вказує на недобросовісність поведінки відповідача при розгляді справи.

Також, немає підстав для висновку, що спір міг бути ефективно вирішений з користю для кожної із сторін в позасудовому порядку.

Як наслідок, суд погоджується з обґрунтованістю розміру витрат відповідача, пов`язаних з проведенням експертизи. При цьому, такі витрати згідно пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України слід стягнути пропорційно розміру відхилених позовних вимог (23,28%), що становить 3702,19 гривень.

Згідно частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом частин другої, третьої статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої-шостої цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У справі яка розглядається правнича допомога надавалась позивачу на підставі договору про надання правової допомоги № 23/11/24/31 від 24.11.2023 року (т.1 а.с.214-216).

Згідно додаткової угоди № 1 до договору (т.1 а.с.217), сторони узгодили, що вартість 1 години надання юридичних послуг становить 1000,0 гривень.

До матеріалів справи також долучено акт наданих послуг від 08.05.2024 року (т.1 а.с.218), згідно якого тривалість юридичних послуг становила 20 годин та їхня вартість, відповідно 20000,0 гривень. Послуги включали в себе юридичні консультації, ознайомлення з наданими матеріалами, підготовка позовної заяви, підготовка відповіді на відзив, підготовка заяви про розгляд справи за відсутності сторони.

У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Також, Верховний Суд під час розгляду справи № 761/34282/18 (постанова від 16.06.2021 року) вказав, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Враховуючи характер спірних правовідносин, суд вважає такі витрати завищеними, де переслідується мета безпідставного збагачення, а не відшкодування реально понесених судових витрат.

Як наслідок, застосовуючи згадану вище практику Верховного Суду та враховуючи завдання цивільного судочинства, якими є в тому числі справедливий розгляд справи, суд вважає, що у межах цієї справи критерій реальності адвокатських послуг та критерій розумності їхнього розміру не дотримані в повній мірі і тому, беручи до уваги також часткове задоволення позовних вимог, ці витрати необхідно зменшити до суми 5000,0 гривень, що відповідатиме принципам розумності, співмірнсоті та обґрунтованості.

Як і в попередньому випадку, з відповідача ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на користь позивача необхідно стягнути 3008,50 гривень витрат на професійну правничу допомогу, що становить 60,17% від суми цих витрат, які підлягають стягненню на користь позивача. Як наслідок, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача необхідно стягнути 1991,50 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Загалом, з відповідача ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на користь позивача необхідно стягнути 3567,62 гривень судових витрат, а з відповідача ОСОБА_2 - 2361,61 гривень судових витрат.

З позивача на користь відповідача ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» підлягає стягненню 3702,19 гривень судових витрат, які є витратами за проведення експертизи.

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням зазначеного правила, необхідно провести часткове взаємозарахування судових витрат, які підлягають стягненню з ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на користь позивача і навпаки. В такому випадку, з позивача на користь ПрАТ «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» необхідно стягнути відповідну різницю, яка становить 134,57 гривень (3702,19 3567,62 = 134,57).

Керуючись ст.ст.10, 18, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на користь ОСОБА_1 невиплачене страхове відшкодування у розмірі 51387,16 гривень (п`ятдесят одна тисяча триста вісімдесят сім гривень 16 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю між страховим відшкодуванням та завданою шкодою у розмірі 34014,0 гривень (тридцять чотири тисячі чотирнадцять гривень 00 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2361,61 гривень судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» 134,57 гривень судових витрат.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», місцезнаходження: 04050, м.Київ, вул.Глибочицька, будинок 44, .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 .

Суддя Грицко Р.Р.