ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 червня 2025 року

м.Харків

справа № 953/5961/24

провадження № 22-ц/818/1201/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Управління служб у справах детей Депертаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначенн пісця проживання малолітнього сина за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Гринченко Тетяни Миколаївни на рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2024 року, постановленого під головуванням судді Зуба Г.А., -

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Управління служб у справах детей Депертаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначенн пісця проживання малолітнього сина.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2024 року позовні вимоги задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Гринченко Тетяна Миколаївна просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким залишити позовну заяву без розгляду, у разі відсутності підстав для залишення без розгляду, просить відмовити у задоволенні позовоних вимог в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що судом першої інстанції проігноровано, що в Італійському суді знаходиться на розгляді аналогічний спір, та відсутність можливості матері подати зустрічний позов. Звертає увагу суду на те, що під час допиту дитини в судовому засіданні не був присутній представник служби у справах дітей. Також зазначає, що крім рішення суду апелянт оскаржує ухвалу суду про відкриття провадження від 08.07.2024 року та ухвалу суду від 11.10.2024 року, якою було відмовлено у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. Зазначає, що ухвалою суду від 03.07.2024 року було відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви про визначення місця проживання дитини до спільного розгляду з позовною заявою про розірвання шлюбу та зустрічну позовну заяву було передано на авторозподіл для визначення складу суду. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не передав справу до Верховного Суду для визначення підсудності, оскільки сторони у справі проживають за межами України. У зв`язку з цим вважає, що ухвала суду про відкриття провадження у справі є незаконною. Також судом першоі інстанції було проігноровано клопотання представника відповідачки про направлення справи до Верховного Суду для визначення підсудності даної справи. Крім того вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. Зазначає, що з 19.04.2024 року в суді Республіки Італії вже розглядається справа щодо опікунства та визначення місця проживання дитини, в якій вже відбулось кілька судових засідань, а провадження у даній справі було відкрито лише 08.07.2024 року, тобто після початку розгляду справи по суті між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що на час подання позову та в процесі розгляду справи враховуючи відомості про позивача, вік дитини, бажання дитини, висновок Департаменту служб у справах дітей ХМР від 07.10.2024 року, суд, в інтересах дитини, прийшов до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Частина 2, 3 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

При цьому під забороною розлучення дитини з своєю матір`ю в контексті Декларація прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією.

01 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини (ЄСПЛ) було ухвалено рішення у справі «М.С. проти України», яке набуде статусу остаточного відповідно до порядку, передбаченого пунктом 2 статті 44 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, в якому ЄСПЛ констатував порушення Україною права заявника, гарантованого статтею 8 «Право на повагу до приватного і сімейного життя» Конвенції, у зв`язку з рішеннями національних судів про визначення місця проживання дитини заявника та зазначив, що під час вирішення такої категорії справ судам слід керуватись статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що в свою чергу узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги.

Судом встановлено, що 24 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений шлюб на території України, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , яке видане Відділом державної реєстрації шлюбів та народжень Луганського міського управління юстиції у Луганській області.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син - ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є громадянами України, що підтверджується копіями паспортів громадян України.

Відповідно до інформаційної довідки з реєстру територіальної громади міста Харкова від 04.07.2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 11 квітня 2024 року ОСОБА_2 у період з 24 лютого 2022 року до 11 квітня2024 року перетнула державний кордон України, лінію розмежування з тимчасово окупованою територією України, остання дата виїзду - 01 квітня 2023 року.

Згідно з інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 11 квітня 2024 року ОСОБА_2 перетнула державний кордон України в пункті пропуску Лужанка напрям виїзд - 01 квітня 2023 року.

Також відповідно до інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 15 квітня 2024 року, ОСОБА_1 перетнув державний кордон України в пункті пропуску Шегині напрям виїзд - 16 грудня 2023.

Судом встановлено, що позивач, відповідач та їх дитина після повномаштабного вторгнення рф в Україну, покинули територію України, та відповідач з дитиною отримали статус біженців в Республіці Італії.

Також судом встановлено, що позивачу та відповідачці на праві власності в Республіці Італії належить нерухоме майно.

Під час проживання в Республіці Італії між позивачем та відповідачкою почали виникати непорозуміння, та в подальшому неприязні стосунки.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13.08.2024 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

На даний час позивач разом з дитиною перебувають в Україні, та проживають в м. Києві.

Також судом встановлено, що в провадженні суду загальної юрисдикції в м. Паола Італійської Республіки перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 щодо визначення проживання дитини з матір`ю. Остаточне рішення за вказаним спором судом не ухвалено.

ОСОБА_2 є ФОП, має у власності нерухоме майно.

ОСОБА_1 також є ФОП, має у власності нерухоме майно, до кримінальної відповідальності не притягувався, психіатричних протипоказань у нього не виявлено.

На даний час,неповнолітня дитина - ОСОБА_4 навчається з вересня 2024 року у Новопечерській школі, та за період навчання зарекомендував себе позитивно.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 24.09.2011 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі у сторін народилась дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Між позивачем та відповідачем почали виникали непорозуміння, внаслідок чого рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13.08.2024 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач та відповідач зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Згоди щодо визначення місця проживання дитини не досягнуто. На даний час дитина проживає разом з батьком в Україні.

Згідно ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Частиною 5 ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).

Матеріали справи свідчать про те, що згідно висновку від 07.10.2024 року № 384, Департамент служб у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком, ОСОБА_1 . Суд вважає вказаний висновок є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини, а тому погоджується із зазначеним висновком.

Згідно медичної довідки про проходження обов`язкового попереднього та періодичного психіатричних оглядів 2 серії ААН №631219 у ОСОБА_1 психіатричних протипоказання не виявлені. (т.2 а.с.22).

Згідно довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, в тому числі на предмет вживання психоактивних речовин №7495 вбачається, що у ОСОБА_1 психіатричні, у тому числі спричиненні вживанням психоактивних речовин, протипоказань для виконання опіки та піклування не виявлені. (т.2 а.с.23)

Відповідно до сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду серії 10 ААЗ №069902 у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ознак наркологічних захворювань не виявлено (т.2 а.с.24).

З характеристики учня 6 класу, вбачається, що ОСОБА_3 навчається в Новопечерській школі з вересня 2024 року. За час навчання ОСОБА_5 зарекомендував себе старанним, дисциплінованим та працелюбним. Учень продемонстрував свою здатність працювати в команді, знаходити спільну мову з однолітками. Може пояснити свою думку та впевнено її аргументувати. Гарно і швидко запам?ятовує навчальний матеріал. Має достатній рівень навчальних досягнень з предметів навчального циклу. Надає перевагу вивченню предметів літературного, інформативного напрямків. ОСОБА_5 фізично розвинений, полюбляє уроки спорту та активні види діяльності. Активно долучився до роботи учнівської ради. Доручення учнівського колективу, класного керівника виконує вчасно та добросовісно.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Матеріали справи свідчать про те, що батько дитини - ОСОБА_1 матеріально забезпечений. На обліку в наркологічному диспансері не перебуває, за адресою його місця мешкання та дитини створені належні умови для проживання та розвитку.

Доказів, що проживання дитини разом з батьком суперечитиме інтересам дитини, та батько негативно впливає на дитину, матеріали справи не містять.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності.

У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

Відповідно до консультативного висновку спеціаліста-психолога, підготовленого ФОП ОСОБА_6 на замовлення позивача, існуючі відносини ОСОБА_5 зі своїм батьком можна описати як надійні та безпечні, та відповідають потребам дитини. Наразі своє бажання проживання з батьком ОСОБА_5 озвучує чітко, аргументуючи тим, що йому не подобається жити в Італії, та не подобається з матір`ю. Досвід проживання в Італії, зокрема ситуація, що описана вище, призвела до стресу, підвищила рівень сепараційної тривоги хлопця.

В судовому засіданні в суді першої інстанції також допитаний малолітній ОСОБА_5 (у присутності педагога Цалко В.М. ), який повідомив суду, що він бажає проживати разом з батьком в Україні, та йому не подобається жити в Італії, оскільки йому не подобається оточення, однолітки, країна, навчання в школі. Зазначає, що умови проживання з мамою гірші, ніж коли він почав проживати зі своїм татом.

Суд першої інстанції, враховуючи передусім інтереси дитини, дійшов обґрунтованого висновку про те, що комфортне проживання та належне виховання дитини буде забезпечено у разі її проживання разом із батьком.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не враховано право дитини, в інтересах якого є рости та розвиватись у спокійному та стійкому середовищу рядом із тією особою, яка знає всі особливості дитини, всі його потреби, який з моменту народження та по день коли позивач вивіз дитину до України без згоди матері та не повернув після закінчення строку наданого судом Італії про право перебувати в Україні, спростовується матеріалами справи, оскільки саме дитина висловила бажання проживати разом із батьком в Україні.

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що дитина, яка досягла 14 років, має право самостійно обирати, з ким із батьків жити, якщо вони проживають окремо згідно ч.3 .160 СК України.

Тому по досягненню ОСОБА_5 14 років дитина має право зробити свій вибір, і батьки повинні враховувати його.

Що стосується заперечень апелянта на ухвалу суду від 08.07.2024 року про відкриття провадження у справі колегія суддів зазначає наступне.

Матеріли справи свідчать про те, що 06.03.2024 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла зустрічна (до позовної заяви ОСОБА_2 пр розірвання шлюбу) позовна заява ОСОБА_1 в особі його представника- адвоката Жука Є.Г., в якій він з подальшим уточненням просить визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з батьком ОСОБА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 03.07.2024 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 , та зустрічну позовну заяву передано на авторозподіл для визначення складу суду.

03.07.2024 року здійснено авторозподіл вказаної зустрічної позовної заяви, її розподілено судді Зубу Г.А.

04.07.2024 року судом здійснено електронний запит до Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування позивача та відповідача, відповідь на який надано 04.07.2024 року.

Ухвалою суду від 08.07.2024 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадженні в ній за правилами загального позовного провадження.

Заперечуючи проти ухвали суду від 08.07.2024 року про відкриття провадження у справі відповідачка посилалась на порушення вимог ст.29 ЦПК України, оскільки судом не було вирішено питання підсудності, враховуючи, що сторони у справі на час подання позовної заяви проживали за межами України.

Відповідно до ст.29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Разом з тим з наданих матеріалів цивільної справи вбачається, що з квітня 2023 року та на час подання позову сторони знаходились за межами України, що підтверджується відміткою у закордонних паспортах та інформацією з прикордонної служби, проживають в Республіці Італії, та мають і на теперішній час статус біженців. Доказів постійного проживання сторін спору за межами України матеріали справи не містять, адже наведені матеріали підтверджують ту обставину, що як позивачка так і відповідач за межами України, а саме у місті Паола Італії, проживають не постійно, а тимчасово.

Відповідно до інформаційної довідки з реєстру територіальної громади міста Харкова від 04.07.2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

ЦПК України встановлений порядок та підстави передачі справи з одного суду до іншого.

Статтею 31 ЦПК України передбачено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до положень статті 29 ЦПК України суддя Верховного Суду визначає підсудність справ, якщо обидві сторони справи постійно проживають за межами України, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які також постійно проживають за межами України, адже випадки тимчасового проживання чи перебування сторін спору за кордоном не виключають застосування статей 27 та 28 ЦПК України. Інших випадків визначення підсудності Верховним Судом процесуальним законом не передбачено.

Отже з урахуванням змісту статей 29 та 31 ЦПК України, а також тимчасового мешкання сторін у справі за межами України, відсутні підстави для вирішення питання визначення підсудності даної цивільної справи Верховним Судом.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 06 червня 2024 року справа №553/4745/22 провадження №61-126 вп 24.

Тому підстав вважати, що судом порушено правила підсудності, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню, колегія суддів не вбачає.

Що стосується клопотання апелянта про залишення позовної заяви без розгляду колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11.10.2024 року в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено, закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду.

Клопотання ОСОБА_2 про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду мотивовано тим, що наразі з 19.04.2024 року в суді Республіки Італії вже розглядається справа щодо опікунства, визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , в якій вже відбулось ряд судових засідань, а провадження в цивільній справі N? 953/5961/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітнього сина було відкрито тільки 08 липня 2024 року, тобто після початку розгляду справи по суті із спору між тими самими, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Зі змісту наявних у справі матеріалів суду загальної юрисдикції в м. Паола Італії цивільний відділ неможливо достовірно встановити, що спір, який вирішується в Італії, заявлений з тих саме підстав і з того самого предмету.

Крім того убачається, що наявна позовна заява була подана до суду як зустрічна позовна заява до справи про розірвання шлюбу, ще 06.03.2024 рок, тобто до звернення ОСОБА_2 з позовом до суду Італії.

Разом з тим зі змісту постанови зазначеного суду, убачається, що вимоги позову ОСОБА_2 не є тотожніми даній справі.

Звернення матері до суду із заявою про опіку не позбавляє батька права звернутися з позовом про визначення місця проживання дитини з ним. При цьому не можна вважати, що зазначені позови заявлені з тих самих підстав.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гринченко Тетяни Миколаївни - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 13.06.2025 року