ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/2275/21 Номер провадження 22-ц/814/243/25Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А. М. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Дряниці Ю.В.

суддів: Карпушина Г.Л., Чумак О.В.

секретар: Чемерис А.К.

за участю: адвоката Чехова Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чехова Дениса Анатолійовича

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за розпискою від 03.05.2010 року у виді 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 10.02.2018 року по 01.05.2024 року у сумі 3175,97доларів США. До моменту виконання зобов`язання на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт три відсотка річних, розрахувавши остаточну суму, що підлягає виплаті ОСОБА_1 за правилами обчислення простих точних процентів.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 03 травня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у борг 17000 доларів США та зобов`язалася повернути їх до 04 червня 2010 року - протягом місяця з дня отримання грошей. У встановлений строк кошти відповідачем повернуті не були, тому позивач був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення суми боргу за вказаним договором позики від 03 травня 2010 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2012 року, з урахуванням змін внесених рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2012 року (справа № 2-2027/2844/2012, провадження 2027/4765/12), стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики в розмірі 134 740,30 грн., індекс інфляції в сумі 13 204,54 грн., три проценти річних в сумі 8 881,00 грн. та судовий збір в сумі 1 357,40 грн. Стягнення здійснювалось за період з 05.06.2010 по 15.08.2012 року.

Разом з тим, грошові кошти присуджені до стягнення рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2012 року до теперішнього часу відповідачем не повернуті - ні добровільно, ні в примусовому порядку. Так, на примусовому виконанні Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебуває виконавче провадження ВП № 35835061 щодо виконання виконавчого листа, виданого на підставі вказаного рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2012 року. Однак, до теперішнього часу рішення суду не виконано та не стягнуто жодної суми заборгованості, що підтверджується довідкою державного виконавця.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 12137,70 гривень та витрати по сплаті судового збору в сумі 121,43 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем були частково заявлені позовні вимоги поза межами строку позовної давності, тому, враховуючи звернення до суду з даним позовом 09.02.2021, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09.02.2018 по 09.02.2021.

Зазначено, що твердження позивача про те, що за основу обрахунку 3% річних береться прострочена сума, визначена у розписці від 03 травня 2010 року, а саме в доларах США, є безпідставними, оскільки позивач використав своє право на повернення боргу в національній валюті гривні, а тому всі борги за розпискою з ухваленням судового рішення трансформувались у єдине зобов`язання в розмірі 134 740,30 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Чехов Денис Анатолійович, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі позики, а саме за розпискою від 03.05.2010 у сумі 17000 доларів США, а не її еквівалент у національній валюті.

Окрім того, враховуючи, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому суд першої інстанції неправильно застосував норму закону щодо позовної давності та положення ст. 625 ЦК України, та не врахував до розрахунку період звернення до суду, тобто з 10.02.2021 по 01.05.2024.

Від ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Місцевим судом встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2012 року, з урахуванням змін внесених рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 листопада 2012 року (справа №2-2027/2844/2012, провадження 2027/4765/12), стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики в розмірі 134 740,30 грн., індекс інфляції в сумі 13 204,54 грн., три проценти річних в сумі 8881,00 грн. та судовий збір в сумі 1 357,40 грн. (а.с.9-11, 12-14). Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 рішення суду не виконала.

Частково задовольняючи позовні вимоги районний суд врахував, що відповідачем грошове зобов`язання не виконано, але в ході розгляду справи заявлено про застосування строку позовної давності, а оскільки позивач звернувся до суду 09.02.2021 року, стягненню з відповідача підлягає 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 09.02.2018 року 09.02.2021 року в розмірі 12137,70 гривень.

При цьому суд вказав, що твердження позивача про те, що за основу обрахунку 3% річних береться прострочена сума, визначена у розписці від 03 травня 2010 року, а саме в доларах США, є безпідставними, оскільки позивач використав своє право на повернення боргу в національній валюті гривні, а тому всі борги за розпискою з ухваленням судового рішення трансформувались у єдине зобов`язання в розмірі 134 740,30 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Судом достовірно встановлено, та не заперечувалось сторонами, що рішення суду про стягнення боргу за договором позики ОСОБА_2 не виконано.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

Разом з цим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц наведено правовий висновок, згідно якого судам необхідно визначати у якій валюті має виконуватися зобов`язання, у разі якщо у позику передавалася іноземна валюта та правову природу валюти при визначенні 3% річних, передбачених у частині другій статті 625 ЦК України, а отже, при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

З матеріалів справи вбачається, що судовим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15.08.2012 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07.11.2012 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь позивача суму заборгованості за договором позики в розмірі 134740,30 грн., застосовано вимоги ст. 625 ч.2 ЦК України щодо стягнення суми інфляції та три проценти річних від простроченої суми та стягнуто індекс інфляції в сумі 13204,54 грн., три проценти річних в сумі 8881,00 грн., судовий збір в розмірі 1357,40 грн.

Отже, оскільки судовим рішенням з ОСОБА_2 було стягнуто суму боргу саме у гривні, а не у валюті договору позики, то районний суд дійшов вірного висновку про стягнення трьох відсотків річних саме з простроченої суми визначеної вищевказаним судовим рішенням.

За таких обставин, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо не правильного визначення районним судом суми відшкодування в порядку ст. 625 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне застосування строку позовної давності колегія суддів зазначає, що районним судом при вирішення даного питання вірно застосовано правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі 127/15672/16-ц, яка згідно положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковою до застосування.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правомірно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги є аналогічними за своїм змістом позиції позивача, якій суд першої інстанції надав вірну правову оцінку, колегія суддів не вбачає за необхідне надавати обґрунтування кожному з доводів скарги, що узгоджується з усталеною практикою ЕСПЛ, зокрема при розгляді справи «Серявін та інші проти України».

Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення.

За вказаних обставин, враховуючи, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чехова Дениса Анатолійовича - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді : Г.Л. Карпушин

О.В. Чумак