Справа 206/1219/25
Провадження 2/206/1172/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року м. Дніпро

Самарський районний суд міста Дніпра у складі головуючого судді Гаркуші В.В., за участю секретаря судового засідання Цибань Є.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, яка втратила право на користування житловим приміщенням,

за участю учасників справи:

представника позивача - Мороз В.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

10 березня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Мороз Вікторія Сергіївна, звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 1-5).

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що він зареєстрований, проживає та є наймачем квартири АДРЕСА_1 .

Дана квартира була видана батькові Позивача ОСОБА_4 , на підставі Ордеру № 67, від 20.10.1963 року. В Ордері міститься інформація про склад сім`ї, де зазначено, що в квартирі АДРЕСА_1 проживали троє осіб, а саме позивач ОСОБА_1 , його мати ОСОБА_5 та батько ОСОБА_4 .

Станом на сьогоднішній день в даній квартирі зареєстрований Позивач та його онук ОСОБА_2 , проте онук майже ніколи не проживав за вказаною адресою та відомо, що після розлучення батьків відповідача, а саме з 2016 року, постійно проживає за іншою адресою разом з його матір`ю.

Позивач ОСОБА_1 постійно проживає за вказаною адресою, самостійно дбає про житлові умови, слідкує за справністю всіх комунікацій та за технічним станом квартири в цілому, оплачує комунальні послуги, веде господарство та підтримує квартиру в задовільному стані.

Відповідач ОСОБА_2 хоча зареєстрований за вказаною адресою, проте вже майже 10 років не проживає у квартирі свого діда, Позивача ОСОБА_1 . В квартирі немає особистих речей Відповідача ОСОБА_2 . Після досягнення відповідачем повноліття участі в утриманні житла останній не бере, комунальні послуги не сплачує, діда не провідує та майже не спілкується з ним.

Позивач зазначає, що ним ніколи не чинилося перешкод онукові в користуванні вказаною квартирою. Позивач завжди був відкритим до спілкування та намагався підтримувати родинні зв`язки та стосунки, проте у онука інші погляди та думки з цього приводу, на підставі яких ОСОБА_2 майже повністю дистанціювався від родинних зв`язків із дідом.

Крім того, після смерті сина Позивача, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 захищаючи Батьківщину, та який є батьком відповідача ОСОБА_2 стосунки між дідом та онуком взагалі майже припинилися, вони рідко спілкуються навіть в телефонному режимі.

Факт відсутності Відповідача за вказаною адресою підтверджується Актом обстеження домогосподарства від 04.02.2025, в якому зазначено, що ОСОБА_6 з 2016 року і до теперішнього часу не проживає та не з`являється за адресою АДРЕСА_2 . Акт підписано сусідами Позивача.

В свою чергу, Відповідач, який не проживає за вказаною адресою, втратив право на користування даною квартирою, внаслідок його відсутності без поважних причин на протязі майже 10 років, що у свою чергу викликають проблеми для Позивача в питаннях оплати житлово-комунальних послуг.

Реєстрація місця проживання Відповідача у вказаному житлі створює для Позивача перешкоди у вільному користуванні майном. Оскільки Позивач вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються залежно від зареєстрованих за адресою осіб, а також можливість вільно укладати цивільно-правові угоди, які стосуються володіння та розпоряджанням спірної нерухомості, отримання субсидії, приватизації житла та інше.

Оскільки Відповідач не проживає за адресою АДРЕСА_2 , проте самостійно знятися з місця реєстрації не бажає, не виходить на контакт із дідом, Позивач змушений звернутися до суду для захисту своїх прав та інтересів (а.с. 1-5).

Не погоджуючись з позовними вимогами, Відповідач подав до суду відзив, якому зазначив, що Позивач ОСОБА_1 є його дідом.

Наймачем спірної квартири АДРЕСА_1 є Позивач. В квартирі були зареєстровані ОСОБА_1 , батько Відповідача ОСОБА_7 та Позивач.

До червня 2023 року в спірній квартирі проживали батько Відповідача його співмешканка та Відповідач.

Позивач в спірній квартирі не проживав, а проживав в квартирі своєї співмешканки по АДРЕСА_3 .

18.06.2023 року батько Відповідача був мобілізований до Збройних сил України. Через деякий час Відповідач змушений був залишити спірну квартиру, так як проживати в квартирі без батька у нього можливості не було, тому що співмешканка батька вела вільний спосіб життя, в квартирі збиралися компанії з її друзів, в квартирі постійно перебували сторонні люди, в нього зі співмешканкою батька були неприязні стосунки.

Позивач та батько Відповідача визнавали за Відповідачем право користування житловим приміщенням. Відповідач постійно спілкувався з батьком і він йому сам рекомендував тимчасово до його повернення з армії піти проживати до бабусі. В квартирі залишалися речі Відповідача і він мав безперешкодний доступ в квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько Відповідача загинув.

Позивач після похорону батька Відповідача повернувся в спірну квартиру, змінив замки і з травня 2024 року, Відповідач не має доступу в спірну квартиру. Позивач ухилявся від спілкування з Відповідачем. Коли Відповідач приходив в квартиру, то двері йому Позивач не відчиняв.

Відповідач вважає, що він не проживав в спірній квартирі з травня 2024 року з поважних причин, так як був позбавлений доступу в квартиру через те, що Позивач змінив замки на вхідних дверях.

Відповідач не має іншого житла, крім спірної квартири. Зараз тимчасово проживає в квартирі своєї бабусі ОСОБА_8 до вирішення питання свого вселення в квартиру.

Відповідач сподівався вирішити з Позивачем квартирне питання мирним шляхом без звернення до суду.

Враховуючи викладене, Відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню (а.с. 34-35).

Скориставшись своїм правом, Представник позивача подав відповідь на відзив, в якому зазначила, що Позивач почав проживати в квартирі за адресою АДРЕСА_2 , лише у травні 2024 року, після смерті його сина, який є батьком Відповідача, а сам Відповідач до 2023 року постійно проживав за вказаною адресою. Проте дані твердження не відповідають дійсності.

Відповідачем у відзиві спотворено та перекручено інформацію.

Так, Позивач вселив в своє житло сім`ю свого сина. Проте сімейне життя сина позивача не склалося і, як наслідок, шлюб було розірвано.

Після розірвання шлюбу Відповідач, якому на той момент було 12 років разом зі своєю матір`ю покинув квартиру за адресою АДРЕСА_2 , в результаті чого мати Відповідача була знята з реєстрації за вказаною адресою.

Необхідно зазначити, що після того, як Відповідач разом із своєю матір`ю покинули спірну квартиру, після їх проживання залишився величезний борг за несплату комунальних послуг. Даний борг було сплачено саме позивачем ОСОБА_1 , адже він, як відповідальний власник спірної квартири дбає та не допускає ситуацій, які можуть негативно вплинути на його право щодо володіння майном. Крім того, враховуючи те, що дана квартира була видана батькам Позивача, там мається велика кількість сімейних цінностей та речей, які ОСОБА_1 зберігає. Однак, на сьогодні Позивачу стало зрозуміло, що враховуючи те, що онук не проявляє бажання в підтриманні родинних стосунків із дідом, а тому і не має такого особливого відношення до певних сімейних речей, що може призвести до втрати тих цінностей, які Позивач зберігає вже багато років.

Так, матір Відповідача почала будувати своє особисте життя з іншим чоловіком, до кого переїхала разом із Відповідачем. Проте новий чоловік не мав бажання реєструвати за своєю адресою хлопчика від першого шлюбу своєї жінки. Тому батько Відповідача попросив Позивача прописати онука ОСОБА_6 за його адресою. Так з дозволу Позивача було прийнято рішення прописати ОСОБА_6 за адресою діда.

Проте, після того, як відбулася по суті формальна реєстрація онука за адресою АДРЕСА_2 , останній там ніколи не проживав. Жодних особистих речей ОСОБА_6 в квартирі немає.

Зазначення Відповідача про те, що Позивач до 2024 року проживав разом із співмешканкою за іншою адресою не відповідає дійсності, оскільки підстав переселятися до іншого помешкання маючи свою квартиру у позивача не було.

Щодо зміни замків у квартирі є також надуманим зі сторони Відповідача, адже позивач завжди мав бажання в спілкуванні з онуком, завжди гукав його в гості, проте з невідомих причин ОСОБА_6 ігнорував запрошення діда, а після смерті батька Відповідача взагалі перестав навіть відповідати на телефонні дзвінки. Твердження відповідача, що він нібито приходив до квартири проте йому не відчинили двері також не відповідає дійсності, адже підтверджень тому, що Відповідач приходив додому до ОСОБА_1 не має, а враховуючи бажання Позивача підтримувати родинні стосунки, він би з радістю прийняв онука до своєї хати, в разі якби той завітав у гості.

Позивач зазначає, що ані він, ані його син не чинили перешкод у користуванні житловим приміщенням та визнавали за відповідачем таке право.

Крім того, відзив Позивача базується виключно на словесних поясненнях, що жодним чином не підтверджено доказами, в додатках відзиву міститься лише заява про допит свідків, які навіть не є мешканцями будинку АДРЕСА_4 .

Позивач наголошує, що Відповідач зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , формально та у зв`язку із складними стосунками, які склалися у його батьків ОСОБА_6 ніколи не проявляв ініціативи до спілкування із дідом і як наслідок навіть не відвідував його вдома.

Позивач вважає твердження ОСОБА_6 щодо того, що він покинув квартиру діда в 2023 році у зв`язку із тим, що його батько вступив до лав ЗСУ, не відповідає дійсності, є надуманим та таким, що вводить суд в оману.

Так, жодного підтвердження проживання Відповідача у спірній квартирі до 2023 року у відзиві не міститься.

Причиною звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно позивачеві для того, щоб скинути надмірний тягар, який пов`язаний з оплатою комунальних послуг, враховуючи, невеликий розмір пенсії позивача.

Відповідач «згадав» про вказану квартиру лише після отримання позовної заяви, проте навіть зараз від ОСОБА_6 не отримано жодної допомоги у вигляді частини оплати комунальних послуг. Також Відповідач ОСОБА_6 і на сьогодні не проявив жодного бажання в спілкуванні з Позивачем, що вказує на стійку відсутність будь-якої емоційної прив`язки, яка має існувати між родичами, а саме між дідом та онуком.

На підставі викладеного представник позивача просить задовольнити позов в повному обсязі (а.с. 48-51).

В судовому засіданні Позивач та його представник підтримали позов та просили його задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в ньому.

В судовому засіданні Відповідач та його представник просили відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Разом з позовною заявою Представником позивача подано клопотання про витребування доказів та заяву про виклик свідків (а.с. 7-8, 8-9).

Ухвалою судді від 12 березня 2025 року справі відкрито загальне позовне провадження у зазначеній справі (а.с. 31-31 зобороту).

Відповідач 28 березня 2025 подав відзив на позовну заяву та заяву про виклик свідків (а.с. 34-35, 36)

Представник позивача 08 квітня 2025 подала відповідь на відзив (а.с. 48-51).

Ухвалою суду від 10 квітня 2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с. 59-59 з обороту).

Представником позивача 14 квітня 2025 року подано уточнену позовну заяву (а.с. 64-67).

Ухвалою суду від 15 квітня 2025 року клопотання представника позивача задоволено, витребувано від Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради довідку щодо зареєстрованих осіб у спірній квартирі (а.с. 69-69 з обороту).

Під час розгляду справи судом заслухано позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, допитано свідків, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Позивач та Відповідач зареєстровані в спірній квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта Позивача (а.с. 13), довідкою Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, відповідно до якої в спірній квартирі зареєстровано дві особи Позивач та Відповідач (а.с. 73).

Спірна квартира була видана батькові Позивача ОСОБА_4 , на підставі Ордеру № 67, від 20.10.1963 року. В Ордері міститься інформація про склад сім`ї, де зазначено, що в квартирі АДРЕСА_1 проживали троє осіб, а саме позивач ОСОБА_1 , його мати ОСОБА_5 та батько ОСОБА_4 (а.с. 15-16).

Відповідно до Акту обстеження домогосподарства від 04.02.2025, ОСОБА_9 з 2016 року і до теперішнього часу не проживає за адресою АДРЕСА_2 . Акт підписано сусідами Позивача (а.с. 17).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що він є сусідом Позивача та знає останнього більше 50 років. Свідок вказав, що йому відомо, після смерті сина Позивача, в останнього були не дуже добрі відносини з онуком і він вирішив зняти його з реєстрації у спірній квартирі. До мобілізації сина, Позивач проживав в іншій квартирі, а після почав проживати постійно в спірній квартирі. Онук прожив постійно в спірній квартирі з дитинства, коли батьки розлучились, то онук навідувався до батька, часто бачив їх разом в альтанці біля будинку, інколи він проживав разом з батьком. Крім Позивача у спірній квартирі деякий час проживала співмешканка сина, але після його смерті виїхала. Про зміну замків у спірній квартирі свідку нічого не відомо. Крім того, свідок пояснив, що приймав участь у складанні акту про те, що Відповідач не проживає у спірній квартирі. Свідок поставив свій підпис у вказаному документі у альтанці біля квартири, при цьому в квартиру не заходив, речі не перевіряв.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що є Позивач є її колишнім чоловіком, а Відповідач онуком. Її син, разом з колишньої дружиною та їх спільною дитиною Відповідачем проживали у спірній квартирі. У 2009 році Позивач прописав Відповідача у спірній квартирі. Після розлучення сина з дружиною, онук ходив до батька, але не ладив з його співмешканкою. Коли батька мобілізували, Відповідач не став жити у спірній квартирі через неприязні стосунки зі співмешканкою сина. Коли її син приходив у відпустку, Відповідач його провідував, у нього були добрі стосунки з батьком. Син казав, що після демобілізації буде жити в спірній квартирі разом з сином. Після смерті сина, Позивач змінив замки і вони з Відповідачем не могли потрапити до спірної квартири. Позивач не визнає родинних стосунків з онуком та проти того, що останній його відвідував. Стосовно боргів за спірну квартиру, повідомила, що особисто сплачувала за комунальні послуги з власних коштів. Також свідок повідомила, що їй відомо, що Відповідач телефонував Позивачеві, але на який саме номер їй невідомо.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що знає родину ОСОБА_12 давно, її син товаришував з батьком Відповідача, до травня 2022 року часто бачила Відповідача разом з батьком в альтанці біля спірної квартири, знає що Відповідач проживав разом з батьком у спірній квартирі. Також свідок повідомила, що їй відомо про те, що Позивач на той час проживав в іншому житлі у своєї співмешканки протягом тривалого часу. Після смерті батька Позивача, вона бачила останнього біля спірної квартири 3 рази.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що він товаришує з Відповідачем з 2016 року, часто збиралась в нього або у Відповідача вдома. Відповідач проживав з матір, але з дозволу останньої часто проживавав також з батьком, свідок часто був у спірній квартирі, там були речі Відповідача. Після смерті батька Відповідача, свідок не був у спірній квартирі, знає, що там проживала співмешканка батька.

Від допиту інших свідків Позивач відмовився.

ІV. Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позовів. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав». Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей 71, 72 ЖК Української РСР.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла.

Позивач та його представник як доказ відсутності поважних причин не проживання відповідачів понад 6 місяців у спірному житловому приміщенні посилались на акт відсутності Відповідача та на показання свідка у справі.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності.

Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.

Суд зауважує, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суд по справі № 227/1044/20 від 21.07.2021.

Вищезазначене відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї є одним зі способів захисту житлових прав фізичної особи.

Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, суд виходить із того, що відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла мають право користування житлом на умовах, визначених домовленістю між ними, якщо інше не встановлено законом.

Дослідженими у судовому засіданні доказами встановлено, що Відповідач до мобілізації батька у червні 2023 році проживав у спірній квартирі разом з батьком та його співмешканкою, після мобілізації батька Відповідач змушений був переїхати до своєї матері через неприязні стосунки зі співмешканкою батька. Проте приїжджав до батька у спірну квартиру, коли останній був у відпустках. Після смерті батька 17.04.2024 Позивач змінив замки у спірній квартирі, що не заперечуються самим Позивачем та не надав ключі та доступу до спірної квартири. Суд критично оцінює доводи Позивача про те, що він намагався надати ключі Відповідачеві, про те останній відмовлявся від спілкування з Позивачем та не відповідав на телефонні дзвінки. Зазначене спростовується свідченнями свідка ОСОБА_8 , яка пояснила, що після зміни замків Позивачем вони з Відповідачем не могли потрапити до спірної квартири. Позивач не визнає родинних стосунків з онуком та проти того, щоб останній його відвідував. Така поведінка Позивача підтверджується поясненнями останнього, а саме образа на онука через те, що на його сина було накладено арешт на банківські рахунки через несплату аліментів, а також, те, що Відповідач може собі самостійно придбати житло на кошти, виплачені державою після смерті батька. Таким чином ключі Позивачем Відповідачеві не надавались, контакту з Відповідачем не було, хоча такий контакт був можливий.

Враховуючи відсутність можливості у Відповідача проживати у спірній квартирі через створені Позивачем перешкоди, суд критично оцінює Акт обстеження домогосподарства від 04.02.2025, відповідно до якого Відповідач з 2016 року і до теперішнього часу не проживає за адресою АДРЕСА_2 . Крім того, не проживання Відповідача у спірній квартирі з 2016 року до червня 2023 року спростовується іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема показаннями свідків ОСОБА_8 ОСОБА_13 та ОСОБА_11 .

Таким чином, суд вважає, що наявні у справі докази не підтверджують факт добровільної відмови Відповідача від користування спірним житловим приміщенням, втрати ним інтересу до нього або його відсутності понад шість місяців без поважних причин. Поведінка Позивача, зокрема одностороння зміна замків після смерті батька Відповідача, свідчить про штучне створення перешкод у користуванні спірною квартирою, що виключає наявність правових підстав для визнання Відповідача таким, що втратив право користування житлом.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, допитавши свідків, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог: у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст.ст. 3- 13, 141, 235, 258, 259, 263- 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ) про визнання особи такою, яка втратила право користування житловим приміщенням,- відмовити у повному обсязі.

2. Судові витрати по справі покласти на позивача ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Гаркуша