ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6104/25 Справа № 210/4311/23 Суддя у 1-й інстанції - Скотар Р. Є. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 210/4311/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач за первісним позовом ОСОБА_1

відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Страх Вадим Олегович, на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 березня 2025 року, яке ухвалено суддею Скотар Р. Є. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області,та повне судове рішення складено 26 березня 2025 року,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що 08 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2023 по справі № 210/1658/23.

Від шлюбу сторони по справі мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час перебування у шлюбі сторони, за спільні кошти подружжя, придбали автомобіль марки Volkswagen Touran, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , чорного кольору, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_2 та який фактично знаходився в особистому користуванні останньої.

У червні 2023 року позивач дізнався про те, що відповідач продала спірний автомобіль без його згоди та одразу ж звернувся до неї з пропозицією про повернення належної йому частки спільного майна на що отримав відмову на запропонований позивачем порядок розподілу майна.

Таким чином, автомобіль марки Volkswagen Touran, 2008 року випуску, був придбаний під час шлюбу, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужила його без згоди позивача як іншого із подружжя, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.

На підставі наведеного вище ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 1/2 частину вартості автомобіля марки Volkswagen Touran, 2008 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , що становить 141 886,17 грн, витрати за проведену експертизу № 112/23 від 17 липня 2023 року в розмірі 2 500 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн та судовий збір в розмірі 1 418, 86 грн.

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Зустрічний позов мотивовано тим, що 08 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що в Голосіївському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві вчинено відповідний актовий запис № 888. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2023 по справі № 210/1658/23 вищевказаний шлюб було розірвано.

Від шлюбу сторони по справі мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судовим наказом по справі № 210/2215/23, провадження № 2-н/210/500/23, 02 травня 2023 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання заяви, тобто з 28 квітня 2023 року і до повноліття дитини.

23 вересня 2022 року, за час шлюбу, на ім`я ОСОБА_2 було придбано і зареєстровано автомобіль марки Volkswagen Touran, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , чорного кольору. Вказаним автомобілем користувалась виключно позивач ОСОБА_2 .

Спірний автомобіль придбано за її особисті кошти, які були подаровані їй батьком - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , більшу частину з яких від суми покупки, у розмірі 120 000 гривень, 15 та 16 вересня 2022 року він зняв зі свого карткового рахунку НОМЕР_4 у АТ КБ «ПриватБанк», а не за спільні кошти сімейного бюджету, як зазначено у первісному позові.

На підставі викладеного вище ОСОБА_2 просила суд визнати, що автомобіль марки Volkswagen Touran, ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , чорного кольору, був особистою приватною власністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнути з відповідача на користь позивача витрати пов`язані зі сплатою судового збору.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частину транспортного засобу Volkswagen Touran, 2008 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 у розмірі 141 886,17 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення експертизи № 112/23 від 17 липня 2023 року в розмірі 2 500 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн та судовий збір у розмірі 1 418,86 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Страх В.О., ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення у справі, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в судовому порядку було об`єктивно встановлено, що автомобіль марки Volkswagen Touran, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , чорного кольору, був придбаний виключно за кошти відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 . Це твердження підтверджується як належними письмовими доказами, так і показаннями свідків, що були досліджені під час судового розгляду справи. У матеріалах справи міститься виписка з банківського рахунку батька ОСОБА_2 , згідно з якою напередодні купівлі зазначеного автомобіля з рахунку було знято 120 000 грн. Ці кошти, як безпосередньо зазначено у виписці, були використані нею особисто на придбання транспортного засобу, без жодної участі іншої сторони, ОСОБА_1 .

Показання свідків, зокрема батьків ОСОБА_2 , які були допитані під час судового засідання, підтверджують факт того, що саме вони передали своїй доньці грошові кошти для придбання вказаного транспортного засобу. Свідки пояснили, що така передача коштів була зумовлена станом здоров`я батька, який має онкологічне захворювання, а також його тривалим перебуванням на службі. Крім того, свідки наголосили, що автомобіль було оформлено виключно на ОСОБА_2 , всі дії, пов`язані з вибором автомобіля, оплатою, його оглядом, переговорами щодо купівлі, укладенням договору купівлі-продажу та подальшим оформленням здійснювала ОСОБА_2 .

Жодної участі в цьому процесі з боку її чоловіка не було. Сторона позивача, а саме ОСОБА_1 , не надала суду жодного належного чи допустимого доказу, який би підтверджував його участь у фінансуванні або купівлі зазначеного транспортного засобу. Жодних витрат, грошових переказів або інших дій, які б свідчили про його причетність до придбання автомобіля, не виявлено.

Свідки також пояснили, що на момент придбання транспортного засобу ОСОБА_1 не мав постійного доходу, не здійснював трудової діяльності, не мав власних заощаджень, а проживання разом із батьками дружини підтверджує його економічну залежність від родини ОСОБА_2 .

У матеріалах справи також міститься інформація, що ОСОБА_1 фактично займався підробітком у сфері діяльності матері ОСОБА_2 , що ще раз підтверджує відсутність у нього стабільного джерела доходу та неможливість фінансування будь-якої дорогої покупки, тим паче автомобіля.

З огляду на викладене, всі докази в сукупності свідчать про те, що вказаний автомобіль був набутим за особисті кошти ОСОБА_2 , а тому не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Це підтверджується як письмовими доказами, так і свідченнями осіб, які безпосередньо передавали кошти та були свідками всього процесу купівлі.

Апелянт вважає, що з огляду на викладене позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання спірного транспортного засобу спільною сумісною власністю подружжя є необґрунтованими, не підтверджуються жодними допустимими доказами, і як наслідок підлягають відхиленню.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2 адвоката Страха В.О., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, 08 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, про що 08 грудня 2018 року складено відповідний актовий запис № 888, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 (том 1 а.с.9).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано (том 1 а.с.10).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , транспортний засіб Volkswagen Touran, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , чорного кольору зареєстрований на ОСОБА_2 (том 1 а.с.11).

Згідно відповіді від 29 серпня 2023 року, наданої Головним сервісним центром МВС РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (філія ГСЦ МВС) ТСЦ МВС № 1243, у відповідності до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, 23 вересня 2022 року транспортний засіб Volkswagen Touran, 2008 року випуску, об`єм двигуна 1595 см.куб., був зареєстрований за громадянкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 автомобіль марки Volkswagen Touran був перереєстрований на громадянку ОСОБА_7 , на підставі договору купівлі-продажу укладеного в СГ №8069/23/0122441 від 21 квітня 2023 року ФОП ОСОБА_8 (том 1 а.с.40).

Відповідно до висновку судового експерта Рейнюк О.В., складеного 17 липня 2023 року, та додатків до нього, середня ринкова вартість автомобіля марки Volkswagen Touran 1.6і, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , на дату оцінки 29 червня 2023 року складає 283 772,34 гривні (том 1 а.с.14-23).

Згідно з даними інформаційно-комунікаційних систем ДПС України, ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_7 ) з 30 липня 2021 року перебуває на обліку в Криворізькій Південній ДПІ ГУ ДПС у Дніпропетровській області як фізична особа-підприємець, з 05 січня 2023 року у статусі «Припинено, але не знято з обліку (КОР не пусті)». Інформація щодо об`єктів оподаткування ОСОБА_1 відсутня (том 1 а.с.80)

За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з 4 кварталу 2018 року по 4 квартал 2022 року виплачений дохід ОСОБА_1 склав 593 434,47 гривень (том 1 а.с.81-82).

Згідно повідомлення ТСЦ МВС №1243 від 20 грудня 2023 року, згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів, перереєстрація транспортного засобу Volkswagen Touran, VIN НОМЕР_2 була проведена в ТСЦ №1248 РСЦ ГСЦ МВС (том 1 а.с.88).

За договором купівлі-продажу транспортного засобу 8069/23/012241 від 21 квітня 2023 року, продавець в особі відповідального ОСОБА_9 передала покупцю в особі ОСОБА_7 транспортний засіб автомобіль марки Volkswagen Touran, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , чорного кольору, зареєстрований за власником 23 вересня 2022 року. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 35 640 гривень (том 1 а.с.102,111).

З виписки по картковому рахунку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , № НОМЕР_8 у АТ «Приватбанк» вбачається зняття готівки в сумі 20 000 гривень 15 вересня 2022 року та в сумі 100 000 гривень 16 вересня 2022 року (том 2 а.с.6-7).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль придбано відповідачем за власні кошти, останньою не надано, що є підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання майна особистою приватною власністю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ч.3ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом праваспільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності,якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше невизначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

Отже, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністюподружжя,що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідноіззакономнеможуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого зподружжявони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік недомовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бередоуваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Таким чином, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Як вбачається із матеріалів справи, що за час перебування у шлюбі (з 08 грудня 2018 року по 25 квітня 2023 року) сторонами 23 вересня 2022 року було придбано транспортний засіб Volkswagen Touran, VIN НОМЕР_2 2008 року випуску, який було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .

Відповідачкою ОСОБА_2 не було спростовано презумпцію спільності права власності сторін на автомобіль, набутий сторонами в період шлюбу, а тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16.

Так, позивач ОСОБА_1 не надавав згоди на відчуження спірного автомобіля, на момент продажу транспортного засобу сторони не вирішили питання про поділ майна та відповідачем презумпція спільності права власності подружжя на придбаний в період шлюбу автомобіль не спростована.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11).

Відповідно до правової позиції Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 3 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц: «Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог суду надано висновок судового експерта ОСОБА_10 , складений 17 липня 2023 року, згідно якого, середня ринкова вартість автомобіля Volkswagen Touran 1.6і, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 , на дату оцінки 29 червня 2023 року складає 283 772,34 гривні.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 доведено факт належності сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя транспортного засобу Volkswagen Touran, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, ідентифікаційний номер кузова (VIN) НОМЕР_2 до моменту його відчуження відповідачем без згоди позивача, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за 1/2 частину даного транспортного засобу, а саме в розмірі 141 886,17 грн.

Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення та відмови в задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги про те, що спірний автомобіль був придбаний за власні кошти ОСОБА_2 , оскільки відповідно до виписки по банківському рахунку ОСОБА_4 (батька ОСОБА_2 ), ним було знято готівку в сумі 100 000 гривень 16 вересня 2022 року та в сумі 20 000 гривень 15 вересня 2022 року, які були витрачені на придбання спірного автомобіля, так як жодних належних та допустимих доказів в підтвердження того, що дані кошти були витрачені на придбання спірного автомобіля Volkswagen Touran, VIN НОМЕР_2 2008 року випуску, матеріали зустрічної позовної заяви не містять. Також матеріали справи не містять доказів відсутності фінансової участі позивача ОСОБА_1 у придбанні автомобіля.

Натомість твердження апелянта про те, що ОСОБА_1 не має власних доходів спростовуються відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з 4 кварталу 2018 року по 4 квартал 2022 року виплачений дохід ОСОБА_1 склав 593 434,47 гривень (том 1 а.с.81-82).

Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції пояснень свідків, оскільки покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_11 не можуть бути покладені в основу оскаржуваного рішення, оскільки свідки є батьками відповідача, а отже є упередженими особами.

За приписами ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 77ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою устатті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовуватиКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідачкою за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не було спростовано презумпцію спільності права власності сторін на спірний автомобіль, набутий сторонами в період шлюбу.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційних скаргах.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Страх Вадим Олегович, - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 червня 2025 року.

Головуючий:

Судді: