Справа № 362/75/24
Провадження № 2/362/281/25
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

05 червня 2025 року

Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Марчука О.Л.,

при секретарі Неділько А.С.,

за участю позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Багдасарової Г.М.,

представників відповідача адвокатів Брушка С.М., Шияна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у місті Василькові Обухівського району Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, припинення права власності, скасування державної реєстрації, визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду із позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що їй на праві приватної власності належать житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0306 гектарів, кадастровий номер :01:010:0088 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за вказаною адресою.

Також, позивачка зазначила, що за підробленими договорами від 17 серпня 2018 року купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки, укладеними нібито між нею і ОСОБА_2 , остання купила вказане нерухоме майно.

Потім, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 позику в розмірі 3 400 000 гривень 00 копійок та 21 лютого 2023 року уклала із останнім договір іпотеки за яким передала ОСОБА_3 як іпотекодержателю належні позивачці житловий будинок і земельну ділянку та за останнім зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно позивачки.

У підсумку, стверджуючи, що позивачка не підписувала із ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна та воно вибуло з її володіння поза волі власника, посилаючись на відповідні положення цивільного законодавства стосовно віндикації, позивачка просить:

-витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на її користь житловий будинок АДРЕСА_1 ;

-скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 ;

-витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на її користь земельну ділянку з кадастровим номером :01:010:0088

-скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:010:0088, припинивши його право власності на цю нерухомість;

-визнати недійсним іпотечний договір від 21.02.2023 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ;

-скасувати державну реєстрацію обтяжень у виді іпотеки будинку і земельної ділянки;

-стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачки судові витрати, понесенні у зв`язку з розглядом справи (т.с. 1, а.с. 190 201).

Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з викладених у позові підстав.

Представники відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні не визнали позов та просила відмовити в його задоволенні з підстав правомірності укладених між сторонами договорів купівлі-продажу, позики та іпотеки.

Також, представником відповідача ОСОБА_3 надано суду відзив на позов (т.с. 2, а.с. 221 231).

Натомість, суд наголошує на тому, що представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Шиян М.М. не подав відзив на позов у встановлений цивільним процесуальним законом строк!!!

У зв`язку із цим, суд не приймає до уваги зміст зазначеного відзиву на позов, оскільки всупереч вимог статей 83 і 191 ЦПК України, відзив подано із порушенням зазначеному в ухвалі від 07 березня 2024 року про відкриття провадження по справі строку для подання відповідачем відзиву на позов (т.с. 2, а.с. 20).

В резолютивній частині ухвали від 07 березня 2024 року про відкриття провадження по справі визначено: строк для подання відповідачами відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Проте, усі поштові конверти у яких суд надсилав відповідачу ОСОБА_3 судові повістки про виклик разом із копією ухвали про відкриття провадження по справі повернуто до суду без вручення (т.с. 2, а.с. 23, 29, 30,31, 172).

Отже, відповідач ОСОБА_3 не отримав у встановленому цивільним процесуальним законом порядку копію ухвали від 07 березня 2024 року про відкриття провадження у даній справі.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 не отримав у встановленому цивільним процесуальним законом порядку копію ухвали від 07 березня 2024 року про відкриття провадження у даній справі, суд приходить до логічного, послідовного і обґрунтованого висновку про те, що відповідно до норм статті 191 ЦПК України, у відповідача ОСОБА_3 не виникло процесуального права подати відзив на позов.

Тобто, представник відповідача Міщука А.В. надіслав суду відзив не у строк встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, а до початку такого строку.

Як наслідок, у суду відсутні процесуальні підстави для врахування відзиву на позов при постановленні судового рішення по суті даної справи.

Зважаючи на наведені обставини неотримання відповідачем ОСОБА_3 у спосіб встановлений цивільним процесуальним законом копії ухвали про відкриття провадження по справі, а також подання відзиву на позов не у строк встановлений цивільним процесуальним законом.

Одночасно, слід зауважити, що ЦПК України, пов`язує початок перебігу строку для подачі відзиву саме із датою отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження по справі, а не із датою ознайомлення представника відповідача з матеріалами судової справи (як помилково вважає адвокат Шиян М.М. за змістом відзиву).

Враховуючи, що судову повістку, разом із копією ухвали про відкриття провадження, які було надіслано відповідачці ОСОБА_2 за відомою суду адресою реєстрації місця її проживання повернуто до суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», керуючись ч. 4 ст. 130 ЦПК України, суд вважає, що судовий виклик вручено відповідачці ОСОБА_2 належним чином (т.с. 2 а.с. 19, т.с. 3 а.с. 120, 149, 153 155).

Оскільки відповідачка ОСОБА_2 , яка належним чином повідомлена про розгляд справи в порядку вручення судових повісток, передбаченому статтею 130 ЦПК України, у встановлений цивільним процесуальним законом строк не подала відзив на позов і не повідомила суду про причини свого неприбуття, суд розглянув справу у її відсутності.

При цьому, після оголошення головуючим вступної та резолютивної частини судового рішення у даній цивільній справі, головуючому судді було передано з канцелярії письмову заяву від 02 червня 2025 року відповідачки ОСОБА_2 за змістом якої остання повідомила суду про те, що:

- вона не купувала у ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1 ;

- не отримувала від ОСОБА_3 позику в розмірі 3 400 000 гривень 00 копійок;

- не передавала ОСОБА_3 як іпотекодержателю вказані житловий будинок і земельну ділянку в іпотеку (т.с. 3, а.с. 228 229).

Вислухавши вступне слово учасників процесу та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини та приходить до таких висновків.

17 серпня 2018 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0306 гектарів, кадастровий номер :01:010:0088 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (т.с. 2, а.с. 46 47).

17 серпня 2018 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 (т.с. 2, а.с. 62 65).

При цьому, у зв`язку із укладенням шлюбу, позивачка змінила своє прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 , що підтверджується належним чином апостильованим витягом із книги реєстрації актів про шлюб № Е 175/2019 від 07.08.2019 року (т.с. 1, а.с. 72 75).

Одночасно, суд враховує обставини зміни адміністративно-територіального поділу районів у Київській області за Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів», внаслідок чого станом на дату постановлення цього рішення суду село Мархалівка розташоване в адміністративних межах Глевахівської селищної територіальної громади Фастівського району Київської області.

Надалі, 21.02.2023 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_2 було оформлено договір позики грошових коштів в розмірі 3 400 000 гривень 00 копійок та договір іпотеки спірного нерухомого майна позивачки в забезпечення зобов`язань за договором позики (т.с. 2, а.с. 52 5, 71 80).

Потім, 28.03.2023 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було оформлено договір про задоволення вимог іпотекодержавтеля, за яким остання передала ОСОБА_3 вказані житловий будинок і земельну ділянку (т.с. 2, а.с. 67 70).

Як наслідок, станом на дату постановлення цього рішення суду, належні позивачці на праві приватної власності домоволодіння АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,0306 гектарів, кадастровий номер :01:010:0088 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за вказаною адресою, зареєстровані за ОСОБА_3 , що відображено у відповідній інформації від 20.12.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.с. 1, а.с. 54 58, 59 64).

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зважає на таке.

Як на підставу своїх вимог позивачка посилається на той факт, що вона не підписувала укладені із ОСОБА_2 договори купівлі-продажу від 17 серпня 2018 року земельної ділянки та домоволодіння АДРЕСА_1 .

Для з`ясування вказаних обставин за клопотанням представника позивачки судом було призначено відповідну судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої було поставлено наступні питання:

-чи виконано підпис від імені ОСОБА_4 у договорі від 17 серпня 2018 року купівлі-продажу земельної ділянки, укладеному між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 .?

-чи виконано підпис від імені ОСОБА_4 у договорі від 17 серпня 2018 року купівлі-продажу домоволодіння, укладеному між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 .?

-чи виконано підпис від імені ОСОБА_4 в заяві від 29 січня 2019 року (номер в реєстрі нотаріуса № 73)? (т.с. 2, а.с. 179 180).

Однак, експертне дослідження проведене не було у зв`язку із ненаданням експерту оригіналів документів для дослідження.

Зокрема, листом № 946/16/897-16-24-21/24 від 13.11.2024 року Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса», суду надано повідомлення від 12.11.2024 року про неможливість надання висновку № 999 ха матеріалами даної цивільної справи у зв`язку із відсутністю оригіналів досліджуваних документів (т.с. 3, а.с. 115, 116 117).

Норма статті 109 ЦПК України передбачає, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Як наслідок, враховуючи неподання відповідачами експерту необхідних документів без яких провести експертизу неможливо, суд визнає факти, що позивачка дійсно не підписувала оформлені від її імені з ОСОБА_2 договори купівлі-продажу від 17 серпня 2018 року земельної ділянки та домоволодіння АДРЕСА_1 .

Тобто, встановлення факту підробки правочинів за якими спірне нерухоме майно вибуло із володіння позивачки безумовно має для кожного із відповідачів негативні наслідки у вигляді віндикації вказаних домоволодіння та земельної ділянки, у зв`язку з чим, суд приходить до переконливого висновку про те, що обидва відповідачі прямо і свідомо ухилилися від надання оригіналів документів для експертного дослідження.

У зв`язку із цим, суд враховує наступне.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із нормою частини другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Натомість, за приписами статті 109 ЦПК України, оскільки відповідачі не надали експерту оригінали договорів купівлі-продажу від 17 серпня 2018 року, без яких провести експертизу неможливо, суд визнав, що позивачка не підписувала оформлені від її імені з ОСОБА_2 договори купівлі-продажу від 17 серпня 2018 року земельної ділянки та домоволодіння АДРЕСА_1 .

Тобто, у даному випадку, на підставі норми частини другої статті 207 ЦК України, оформлені від імені позивачки із ОСОБА_2 договори купівлі-продажу від 17 серпня 2018 року земельної ділянки та домоволодіння АДРЕСА_1 , слід вважати правочинами які не вчинені у письмовій формі, оскільки вони не підписані його стороною (продавцем ОСОБА_4 ).

Отже, суд приходить до логічного і послідовного висновку про те, що відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, при посвідченні нотаріусом договорів купівлі-продажу від 17 серпня 2018 року земельної ділянки та домоволодіння АДРЕСА_1 , було відсутнє волевиявлення позивачки як учасника правочину, оскільки вона не підписувала вказаних договорів.

Норми статті 215 ЦК України передбачають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно із нормою частини першої статті 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

У зв`язку із тим, що позивачка не підписувала договори купівлі-продажу від 17 серпня 2018 року земельної ділянки та домоволодіння АДРЕСА_1 , в силу норми статті 215 ЦК України вказані обидва договори є недійсними правочинами, оскільки їх недійсність встановлена законом (нікчемні правочини) та відповідно до частини першої статті 216 ЦК України і частини першої статті 236 ЦК України, не створюють юридичних наслідків з моменту їх вчинення.

Як наслідок, за вказаними договорами купівлі-продажу від 17 серпня 2018 року земельної ділянки та домоволодіння АДРЕСА_1 , відповідачка ОСОБА_2 не набула права власності на зазначене нерухоме майно та не мала юридичних підстав для його передачі в іпотеку.

У підсумку, суд приходить до висновку, що право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 без належних на те правових підстав.

При цьому, визнання нікчемного правочину недійсним не є правомірним та ефективним способом захисту.

Суд констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Також, вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з роз`яснень, що надані судам в пункті 10 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме: реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним; у зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину; норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі; не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину; у цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК; відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується; якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до норми частини першої статті 387 ЦПК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У зв`язку із цим, порушені майнові права позивачки підлягають захисту шляхом витребування вказаного нерухомого майна від ОСОБА_3 , оскільки спірне нерухоме майно вибуло із володіння позивачки без її волі та останній незаконно, без відповідної правової підстави заволодів зазначеним нерухомим майном позивачки.

Серед іншого, суд враховує наступне.

Володіння нерухомим майном може бути підтверджене фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (пункт 43 постанови ВП ВС від 04.07.2018 року по справі № 653/1096/16-ц).

У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). (пункт 114 постанови ВП ВС від 14.11.2018 року по справі № 183/1617/16).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.13 постанови ВП ВС від 19.01.2021 року по справі № 916/1415/19).

Суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). (пункт 62 постанови ВП ВС від 23.11.2021 року по справі № 359/3373/16-ц).

Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. (постанова ВП ВС від 13.07.2022 року по справі № 199/8324/19).

Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). (пункт 38 постанови ВП ВС, 06.07.2022 року по справі № 914/2618/16).

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Тобто, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав. (пункти 10.7-10.10 постанови ВП ВС від 30.06.2020 року по справі № 19/028-10/13).

Під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту (зокрема у спорі за віндикаційним позовом) відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається. (пункт 154 постанови ВП ВС від 23.11.21 року по справі № 359/3373/16-ц).

Отже, судове рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно виключно у разі, якщо право власності на це майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

При цьому позивач не позбавлений права звернутись до актуального володільця спірного майна з позовом про його витребування. (пункти 10.28-10.31 постанови ВП ВС від 30.06.2020 року по справі № 19/028-10/13).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі незаконного заволодіння майном власника іншою особою належним способом захисту є віндикаційний позов (стаття 387 ЦК України). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. При цьому в тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. (пункти 98-102 постанови ВП ВС від 16.02.2021 року по справі № 910/2861/18).

Таким чином, у даному випадку рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності позивачки, що відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника, а тому, суд не вбачає правових підстав для задоволення інших позовних вимог про:

-скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 ;

-скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:010:0088, припинивши його право власності на цю нерухомість;

-визнання недійсним іпотечного договору від 21.02.2023 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ;

-скасування державної реєстрації обтяжень у виді іпотеки будинку і земельної ділянки.

Також, не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення судових витрат, оскільки такі вимоги не є позовними по своїй суті, позаяк вони не стосуються дій чи бездіяльності відповідачів та не можуть бути до них звернені, оскільки вони взагалі не є предметом спору між сторонами.

Прохання про стягнення судових витрат не є способом захисту цивільних прав який використовується при формулюванні позовних вимог з метою захисту і/або відновлення прав та інтересів які порушені.

Зокрема, вирішення питання про розподіл судових витрат, про що позивачка просить у пункті шостому прохальної частини заяви, здійснюється судом в силу положень ЦПК України, тобто належить виключно до повноважень суду та не потребує додаткового їх заявлення як позовних.

Тобто, питання про розподіл судових витрат буде самостійно вирішено судом за імперативними приписами норми пункту 6 частини четвертої статті 264 ЦПК України.

Отже, вимоги про стягнення судових витрат, не є позовними вимогами, а тому і відсутня необхідність їх формулювання в прохальній частині позову.

Одночасно, слід роз`яснити фахівцю в галузі права який склав зміст позовної заяви від 26 січня 2024 року, що за положеннями цивільного процесуального закону, не передбачено стягнення судових витрат в солідарному порядку та судові витрати стягуються в частках.

При повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. (Постанова КЦС ВС від 16.05.2018 року по справі № 461/5420/14-ц).

У частині першій статті статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому при повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. (Постанова КЦС ВС від 24.03.2021 року по справі № 462/2077/17).

Наведених вище встановлених судом обставин справі, суд вважає цілком у повній мірі достатніми для прийняття рішення по суті спору про витребування вказаного нерухомого майна на користь позивачки, а тому, суд не досліджує і не обговорює усі інші доводи і заперечення сторін які викладені за змістом позову, відзиву та відповіді на відзив.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню в обсязі визначеному судом.

Воднораз, обґрунтовуючи дане судове рішення, суд керується нормою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно із яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно із нормою частини першої статті 13 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За подачу даного позову до суду позивачем сплачено:

- судовий збір в розмірі 10 736 гривень 00 копійок, що підтверджується відповідним платіжним документом від 28 грудня 2023 року (т.с. 1, а.с. 155);

- судовий збір в розмірі 1 717 гривень 76 копійок, що підтверджується відповідним платіжним документом від 28 грудня 2023 року (т.с. 1, а.с. 156);

- судовий збір в розмірі 1 717 гривень 76 копійок, що підтверджується відповідним платіжним документом від 18 січня 2024 року (т.с. 1, а.с. 186);

- судовий збір в розмірі 11 164 гривні 64 копійки, що підтверджується відповідним платіжним документом від 31 січня 2024 року (т.с. 1, а.с. 250).

Пунктом 2 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати пов`язані із залученням спеціалістів і експертів та проведенням експертизи.

Зокрема, суду надано заяву від 23 січня 2024 року про проведення оцінки, рахунок-фактуру акт наданих послуг № 10/01 від 23 січня 2024 року та платіжну інструкцію від 23.01.2024 року з яких вбачається, що позивачем оплачено послуги із залучення експертного дослідження в сумі 4 000 гривень 00 копійок (т.с. 1, с. 233, 235, 236).

Також, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Проте, до позову не додано та під час розгляд справи стороною позивача не надано суду укладений між адвокатом Писаренком О.О. і ОСОБА_1 договору про надання правової допомоги № 24/11 від 24 листопада 2023 року (про який зазначено в ордері адвоката серії АА № 1368232 від 18 грудня 2023 року) та укладений між адвокатом Багдасаровою Г.М. і ОСОБА_1 договору про надання правничої допомоги без номеру від 20 лютого 2025 року (про який зазначено в ордері адвоката серії ВЕ № 1146897 від 20 лютого 2025 року) (т.с. 1 а.с. 35, т.с. 3, а.с. 176).

Як наслідок, у зв`язку із неподанням стороною позивача до суду обох договорів про надання правової допомоги або його належним чином завіреної копії, суд об`єктивно позбавлений можливості перевірити ціну договору, порядок, умови і строки здійснення оплати за договором та інші положення договору які необхідні для вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Норма пункту 2 частини другої статті 137 ЦПК України передбачає, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами; для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Однак, до позову не додано, в матеріалах справи відсутній та під час розгляду справи стороною позивача не надано суду укладених між позивачем і адвокатами Багдасаровою Г.М. і ОСОБА_8 договорів про надання правової допомоги.

Одночасно, суд враховує наступне.

Зокрема, при вирішенні питання стосовно розподілу судових витрат у вигляді витрат позивачки на оплату правової допомоги, суд керується і застосовує правові висновки наведені у пункті 31 постанови Верховного Суду від 20 липня 2021 року по справі № 922/2604/20 за якими: відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Як підсумок, суд вважає, що через відсутність в матеріалах справи обох договорів (або їх копій) про надання правової допомоги між позивачкою і адвокатами Багдасаровою Г.М. і ОСОБА_8 , стороною позивача не підтверджено підстави надання позивачці правової допомоги у даній справі та підстави здійснення позивачкою оплат відповідних витрат на правову допомогу від вказаних адвокатів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відсутні процесуально-правові підстави для ухвалення судом рішення про розподіл судових витрат позивачки на правову допомогу.

Тобто, на підставі статей 133, 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У підсумку, із заявлених у прохальній частині позову шести позовних вимог немайнового характеру (пункти другий, четвертий і п`ятий прохальної частини позову, які фактично містять в собі по дві позовні вимоги немайнового характеру) і двох позовних вимог майнового характеру (пункти перший і третій прохальної частини позову), суд задовольняє лише позовні вимоги майнового характеру із ціною позову 14 369 300 гривень 00 копійок.

Отже, судовий збір за вимогами майнового характеру які задоволено судом становить 13 420 гривень 00 копійок.

Судовий збір за шість вимог немайнового характеру в задоволенні яких відмовлено судом становить 16 104 гривні 00 копійок.

У підсумку, на підставі пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати слід покласти на:

-позивача в сумі 16 104 гривні 00 копійок (відмова в позові);

-обох відповідачів у сумі 17 420 гривень 00 копійок (задоволено позов).

У зв`язку із цим, на підставі пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та стягнути із кожного із відповідачів у рівних частках пропорційно розміру задоволених позовних вимог по 8 710 гривень 00 копійок.

На підставі викладеного, керуючись статтями 203, 207, 216, 236, 387, 388 ЦК України, статтями 1 13, 19, 23, 27, 34, 76 83, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263 265, 273 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Частково задовольнити позов.

Витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 .

Витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0306 гектарів, кадастровий номер :01:010:0088 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат з кожного по 8 710 (вісім тисяч сімсот десять) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Дата складення повного судового рішення 09 червня 2025 року.