АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2025 року

м. Чернівці

справа № 726/3591/24

провадження № 22-ц/822/461/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Половінкіної Н. Ю., Литвинюк І. М.

секретар Скулеба А. І.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 , Чернівецька міська рада

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 10 березня 2025 року та ухвалу Садгірського районного суду міста Чернівці від 26 лютого 2025 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Байцар Л. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Чернівецької міської ради про встановлення факту.

Просив суд, встановити факт проживання позивача однією сім`єю з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з лютого 2018 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовна заява мотивована тим, що з 2018 року ОСОБА_1 проживав разом з ОСОБА_3 однією сім`єю та вів спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 , до моменту його смерті.

Вказує на те, що здійснював постійний догляд за ОСОБА_3 , який у силу похилого віку, наявності ряду хронічних захворювань потребував відповідного догляду.

У вищевказаній квартирі крім позивача, починаючи з 2018 року по день його смерті більше ніхто не проживав.

30 березня 2022 року між ОСОБА_3 та Чернівецьким комунальним територіальним центром соціального обслуговування «Турбота» укладено договір про надання соціальних послуг № 109. Згідно індивідуального плану надання послуг їх періодичність надання була не частіше двох разів на місяць.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і позивач здійснив його поховання.

Квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Частка у розмірі 1/2 у праві спільної сумісної власності, що належала ОСОБА_4 перейшла за заповітом у власність ОСОБА_2 , а решта 1/2 частки залишилась за ОСОБА_3 .

Родичів у ОСОБА_3 немає, із заявою про прийняття спадщини після смерті останнього ніхто не звертався. Заявник, як спадкоємець четвертої черги, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звертався, оскільки постійно проживав із померлим однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини.

Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю із померлим ОСОБА_3 у порядку позовного провадження, з огляду на наявність спору про право, необхідне позивачу для оформлення спадкових прав. Саме з метою підтвердження та реалізації зазначеного права ОСОБА_1 звернувся до суду.

Короткий зміст судових рішень

Ухвалою Садгірського районного суду міста Чернівці від 26 лютого 2025 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду відмовлено.

Суд першої інстанції як на підставу для відмови в задоволенні заяви позивача про залишення позову без розгляду вказав на те, що заява ОСОБА_1 подана 26 лютого 2025 року, тобто після початку розгляду справи по суті.

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 10 березня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду, мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами факту його проживання разом з ОСОБА_3 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме: безпосередньо спільного проживання, спільних витрат, ведення ними спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Доводи заявника про те, що він возив ОСОБА_3 в лікарню, прибирав у нього, інколи ночував, оплачував комунальні послуги не є такими, що свідчать про їх спільне проживання однією сім`єю, адже з матеріалів справи вбачається, що останній знаходився на соціальному утриманні Чернівецького комунального територіального центру соціального обслуговування «Турбота».

З огляду на вказані обставини, а саме те, що ОСОБА_3 з 2018 року по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 не проживав разом з заявником, а знаходився на частковому утриманні у відповідному спеціальному закладі, жодних підстав вважати, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки один до одного, що притаманні сімейним, суд не вбачає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 10 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без розгляду.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вказує, що виходячи зі змісту поданої позовної заяви, предметом судового розгляду у цій справі є встановлення факту проживання однією сім`єю з метою реалізації права на спадщину.

Зміст заявлених позовних вимог, суб`єктний склад спірних правовідносин, мета звернення до суду ОСОБА_1 із відповідним позовом, свідчать про наявність спору, а тому вважає, що дану справу слід було розглядати в порядку позовного, а не окремого провадження. Вказане призвело до порушення права позивача заявити клопотання про залишення позову без розгляду у встановленому процесуальним законом порядку.

Також в матеріалах справи міститься клопотання про виклик ряду свідків та судом задоволено дане клопотання. Проте, під час розгляду справи не було допитано в якості свідка відповідачку ОСОБА_5 та за клопотанням представника Чернівецької міської ради - працівника Чернівецького комунального територіального центру соціального обслуговування «Турбота» який здійснював догляд за померлим ОСОБА_3 .

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції безпідставно не розглянуто подану ним заяву про відкликання позовної заяви у порядку, визначеному пунктом 3 частини четвертої статті 185 ЦПК України, а також помилково відмовлено у задоволенні заяви про залишення позову без розгляду.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанцій

06 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Садгірського районного суду міста Чернівці із позовом до ОСОБА_2 , Чернівецької міської ради (а. с. 1-42).

Ухвалою Садгірського районного суду міста Чернівці від 07 листопада 2024 року відкрито провадження у справі за заявою ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю.

Вирішено розгляд справи проводити в порядку окремого провадження.

Призначено справу до судового розгляду на 02 грудня 2024 року (а. с. 44).

08 листопада 2024 року ОСОБА_1 подано до суду заяву про повернення позовної заяви до відкриття провадження у справі (а. с. 45).

Перше судове засідання у справі проведено 16 січня 2025 року (а. с. 45).

05 лютого 2025 року ОСОБА_1 подано до суду заяву про залишення позову без розгляду (а. с. 45).

Ухвалою Садгірського районного суду міста Чернівці від 26 лютого 2025 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду відмовлено.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам процесуального закону не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 посилався на те, що судом безпідставно розглянуто справу в порядку окремого, а не позовного провадження.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги в цій частині колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, суд повинен реалізовувати своє основне завдання, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів та заяв на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень на будь-якій стадії судового процесу може призвести до порушення права особи на справедливий судовий розгляд.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини друга статті 2 ЦПК України).

Частиною першою статті 4 ЦПК України, частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно зі статтею 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до частини першої статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Належними сторонами в цивільному процесі є суб`єкти переданих на розгляд суду спірних матеріально-правових відносин.

Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача.

Разом із тим, суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.

При цьому слід ураховувати, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Тобто, якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги (особа, права якої не порушені та не оспорені), суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21), від 25 жовтня 2022 року у справі № 607/14378/21.

В свою чергу, відповідно до частини сьомої статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Статтею 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних цивільних прав фізичних осіб. Проте, не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з існуванням потреби вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення таких юридичних фактів.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постановах від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23), від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18).

Відповідно до частини третьої статті 42 ЦПК України у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.

Згідно з частиною восьмою статті 49 ЦПК України заявник та заінтересовані особи у справах окремого провадження мають права та обов`язки сторін, крім випадків, передбачених у розділі IV цього Кодексу.

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі суд з`ясовує, зокрема, чи відповідає заява за формою та змістом вимогам статей 175, 177 ЦПК України, встановлює наявність чи відсутність підстав, визначених статтями 185-186 ЦПК України, для повернення заяви чи відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно до вимог пунктів 2, 4, 5, 8 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити:

- повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;

- зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

- виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

- перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2024 року у справі № 990/220/24 вказала на те, що зміст та обсяг порушеного права і виклад обставин, якими воно підтверджується, у кожному конкретному випадку можуть бути різними, але разом із цим принаймні на рівні формулювання викладу їх змісту мають бути достатніми, щоб визначити предмет спору, його юрисдикційну належність, характер вимог, часові рамки події порушення, нормативне регулювання спірних відносин, а також обставини, за яких можна ухвалити одне з обов`язкових процесуальних рішень, пов`язаних з визнанням позовної заяви прийнятною / неприйнятною.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зміст позовної заяви ОСОБА_1 викладений в обсязі, з якого можна визначити характер спірних правовідносин, встановити обставини якими останній обґрунтовує позовні вимоги, як і факт звернення із позовною заявою, а не із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Законодавство не містить переліку критеріїв для висновку про існування спору про право, який може бути виражений як у процесуальній формі - підтверджуватися судовими актами, так і матеріально-правовій формі - підтверджуватися юридичними фактами.

Поняття «спір про право» має розглядатися з його наповненням сутнісним, а не виключно формальним змістом.

Необхідність звернення із позовом у справі ОСОБА_1 обґрунтовував наявністю спору про право із Чернівецькою міською радою та ОСОБА_2 , до яких і пред`явив позов.

Спір про право виникає з матеріальних правовідносин і характеризується наявністю розбіжностей (суперечностей) між суб`єктами правовідносин з приводу їх прав та обов`язків і неможливістю їх здійснення/забезпечення належного виконання за зверненням до суду. Спір про право може проявлятися також у випадку, коли на шляху здійснення особою права виникають перешкоди, які можуть бути усунуті за участю суду.

Як вбачається з матеріалів справи Чернівецька міська рада у заяві по суті спору заперечувала проти позову ОСОБА_1 .

У спірних правовідносинах законний інтерес Чернівецької міської ради та зв`язок із предметом спору у матеріально-правовому відношенні випливає з положень статті 1277 ЦК України, зокрема частини першої вказаної статті, відповідно до якої у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

З огляду на зазначене, саме у такий спосіб позивач реалізував своє право на звернення до суду з позовом.

Проте суд першої інстанції в порушення принципу диспозитивності, відкриваючи провадження у справі ухвалою від 07 листопада 2024 року, з власної ініціативи вирішив здійснювати розгляд справи у порядку окремого провадження.

У своїх висновках суд апеляційної інстанції також керується тим, що відкриття провадження у справі регламентовано нормами глави 2 розділу ІІІ ЦПК України, які не наділяють суд повноваженнями при вирішенні питання про відкриття провадження у справі на власний розсуд визначати вид провадження (позовне чи окреме) за яким здійснювати розгляд справи, оскільки визначальним для суду є саме дії та воля сторони цивільного процесу, які фактично визначають спрямованість процесуальної діяльності суду та її результати.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм процесуального права у цій частині знайшли своє підтвердження.

Надаючи правову оцінку поданій 08 листопада 2024 року ОСОБА_1 заяві про повернення позовної заяви до відкриття провадження у справі колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 185 ЦПК України позовна заява повертається у випадку, коли до постановлення ухвали про відкриття провадження у справі від позивача надійшла заява про врегулювання спору або заява про відкликання позовної заяви.

Як встановлено судом апеляційної інстанції ухвалою суду першої інстанції від 07 листопада 2024 року відкрито провадження у справі, а тому внаслідок подання ОСОБА_1 08 листопада 2024 року заяви про повернення позовної заяви, тобто після відкриття провадження у справі, у суду були відсутні підстави для задоволення вказаної заяви.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права у цій частині апеляційним судом не встановлено.

Разом з цим, зважаючи на висновок апеляційного суду про належність розгляду заяви ОСОБА_1 в порядку позовного провадження колегія суддів звертає увагу на наступне.

Спірні правовідносини виникли щодо об`єктів, які мають спеціальний правовий режим, що існує лише в спадковому праві і стосуються права на спадкування, за захистом якого і звернувся позивач.

Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, яка визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження. Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.

До таких зокрема належать справи у спорах щодо спадкування (пункт 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України).

А тому спір у цій справ підлягав розгляду у порядку загального позовного провадження.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом абзацу 2 частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За обставин цієї справи суд першої інстанції розглянув справу, яка підлягала розгляду у порядку загального позовного провадження, у порядку окремого позовного провадження.

Відповідно до частини другої статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Надаючи оцінку поданій позивачем заяві про залишення позову без розгляду та постановленій за її результатами розгляду ухвалі суду першої інстанції від 26 лютого 2025 року, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною п`ятою статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Тлумачення пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України свідчить про те, що указаний пункт передбачає залишення без розгляду позову за заявою позивача до початку розгляду справи по суті.

Згідно з частиною першою статті 196 ЦПК України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судові справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання.

Завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті (частина перша статті 189 ЦПК України).

Пунктом 1 частини другої статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про, зокрема, залишення позовної заяви без розгляду.

Порядок розгляду справи по суті врегульований Главою 6 Розділу ІІІ ЦПК України.

У частині третій статті 217 ЦПК України зазначено, що з оголошенням головуючим судового засідання відкритим розпочинається розгляд справи по суті.

Відповідно до частини другої статті 279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно з вимог частини другої статті 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються судом без розгляду.

Суд першої інстанції як на підставу для відмови в задоволенні заяви позивача про залишення позову без розгляду вказав на те, що заява ОСОБА_1 подана 26 лютого 2025 року, тобто після початку розгляду справи по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема протоколу судового засідання (а. с. 79), розгляд справи у судовому засіданні здійснено 16 січня 2025 року.

Особливістю правового регулювання порядку розгляду справ окремого провадження є наявність норм бланкетного та відсильного характеру, які вказують на дотримання загальних положень, встановлених ЦПК (частина третя статті 294 ЦПК України), а також відсилають до інших нормативно-правових актів, якими можуть визначатися порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Розділ IV ЦПК України, який присвячено окремому провадженню, не містить вимог щодо строків протягом яких заявник має право на подачу заяви про залишення відповідної заяви без розгляду, як і права на подачу такої заяви.

Разом з цим виходячи із системного тлумачення положень частини восьмої статті 49 ЦПК України у частині наділення учасників справ окремого провадження правами та обов`язками сторін, частини третьої статті 217 ЦПК України, частини другої статті 279 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що у порядку окремого провадження із клопотанням про залишення заяви без розгляду заявник має право до відкриття першого судового засідання у справі.

Разом з цим колегія суддів акцентує увагу на тому, що внаслідок допущених судом першої інстанції порушень норм процесуального права в частині вирішення з власної ініціативи питання розгляду позову ОСОБА_1 у порядку окремого провадження, а не позовного, що в подальшому перешкодило розгляду справи у порядку загального позовного провадження із проведенням підготовчого провадження у справі, останній був позбавлений можливості у реалізувати передбачене процесуальним законом право на подачу заяви про залишення позову без розгляду.

За змістом статті 257 ЦПК України залишення заяви без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.

Суд зобов`язаний залишити подану заяву без розгляду, якщо позивач звернувся з таким клопотанням.

Закріплене за позивачем право на подання заяви про залишення позову без розгляду є абсолютним і не залежить від думки інших учасників процесу. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд (подібний висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2020 року у справі № 548/2531/18, від 05 жовтня 2021 року у справі №308/13199/17, від 04 квітня 2022 року у справі № 441/1609/19).

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення суду.

З урахуванням висновку про скасування рішення суду першої інстанції та встановлених апеляційним судом фактичних обставин справи, ухвала суду першої інстанції від 26 лютого 2025 року постановлена з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню, а заява ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду підлягає задоволенню.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до вимог частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Враховуючи наведене вище, рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 10 березня 2025 року та ухвалу Садгірського районного суду міста Чернівці від 26 лютого 2025 року слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 залишити без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 257, 367, 368, 374, 377, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 10 березня 2025 року та ухвалу Садгірського районного суду міста Чернівці від 26 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду задовольнити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Чернівецької міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 06 червня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді: Наталія ПОЛОВІНКІНА

Ірина ЛИТВИНЮК