Номер провадження: 22-ц/813/2022/25
Справа № 947/9490/24
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач - Офіс Генерального прокурора

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора

на рішення Київського районного суду міста Одеси від 26 червня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Юридичного департаменту Одеської міської ради в особі Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, в якій позивачі просять зняти арешт з нерухомого майна: 1/4 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , накладений Першою Одеською державною нотаріальною конторою 25.01.2008 року на підставі постанови Генеральної прокуратури України без номера від 19.12.2007 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора про зняття арешту - задоволено.

Скасовано арешт нерухомого майна, який накладений постановою б/н, Генеральної прокуратури України від 19.12.2007 року, відносно 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 ; реєстраційний номер обтяження 6460547, який зареєстровано 25.01.2008 року за № 6460547 реєстратором Перша Одеська державна нотаріальна контора, 65026, Одеська область, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, підстава обтяження постанова б/н 19.12.2007 року, Генеральна прокуратура України.

Рішення суду вмотивовано тим, що у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України, в тому числі й шляхом подання негаторного позову. Успадкування майна в даному випадку унеможливлено накладенням арешту зняття якого прямо передбачено виправдувальним судовим вирком, який набув законної сили понад 14 років тому, а наявність такого арешту прямо порушує права спадкоємців, передбачені цивільним законодавством України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Офіс Генерального прокурора в особі представника Плясун Г.С. подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, просять його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову до Офісу Генерального прокурора.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що помилковими є висновки суду першої інстанції, що Офіс Генерального прокурора є належним відповідачем у справі. Наголошується, що правовідносини між Офісом Генерального прокурора (Генеральною прокуратурою України) і ОСОБА_3 , що виникли у зв`язку з накладенням арешту на його майно завершено з часу набрання законної сили вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.05.2009 року. Таким чином, будь-які правовідносини між Офісом Генерального прокурора (Генеральною прокуратурою України) та спадкодавцями ОСОБА_3 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виникли. Акцентується увага на тому, що обраний позивачами спосіб захисту є неналежним, оскільки є судове рішення, яким вже скасовано арешт, про скасування якого просять позивачі.

В скарзі акцентується увага суду на тому, що арешт на майно скасований виправдувальним вироком та виконання вироку, який набрав законної сили покладається на суддю або голову відповідного суду, який постановив вирок.

На думку апелянтів, в даному випадку, права позивача порушуються внаслідок наявності відомостей про обтяження його нерухомого майна в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, і тому належним способом захисту прав позивача, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, буде звернення до державного реєстратора із заявою про скасування обтяження на підставі вироку суду.

Підсумовуючи викладене в скарзі зазначено, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав за висновками Великої Палати Верховного Суду є самостійною підставою для відмови у позові.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Рух справи

06.08.2024 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга Офісу Генерального прокурора на рішення Київського районного суду міста Одеси від 26 червня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора про зняття арешту з майна.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 06.08.2024 року, визначено склад суду, а саме: головуючий суддя: ОСОБА_6. , судді учасники колегії: Назарова М.В., Коновалова В.А.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.08.2024 року, за апеляційною скаргою Офісу Генерального прокурора відкрито апеляційне провадження.

Рішенням Вищої ради правосуддя № 2518/0/15-24 від 20.08.2024 року суддю ОСОБА_6. звільнено, у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2023 року, головуючим суддею по справі визначено Карташова О.Ю.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.09.2024 року колегією суддів у складі головуючого судді Карташова О.Ю. судів учасників колегії Коновалової В.А. та Назарової М.В. прийнято до провадження та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Апелянт - Офіс Генерального прокурора в особі представника Одеської обласної прокуратури Елісашвілі О.М. в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просила її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити позивачам у задоволенні позову.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора, просила рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2024 року яким скасовано арешт 1/4 квартири за адресою АДРЕСА_1 - залишити без змін.

Позивач ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не з`явився, належним чином повідомлявся, надав заяву, в якій просив оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора без задоволення та розглядати справу без його участі.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 1/4 частина квартири за адресою АДРЕСА_1 .

14.07.2023 року внаслідок запиту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_3 , який є чоловіком ОСОБА_1 та батьком ОСОБА_2 , випадково стало відомо, що на вищезазначену належну йому частку квартири продовжує існувати арешт, накладений в процесі розгляду кримінальної справи № 1-600/2009 та знятий вироком Заводського районного суду міста Миколаєва від 21.05.2009 року.

Арешт було накладено Першою Одеською державною нотаріальною конторою 25.01.2008 року. Підставою обтяження визначено постанову Генеральної прокуратури України без номера від 19.12.2007 року.

Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на час розгляду справи вбачається, що за реєстраційним номером обтяження 6460547 існує арешт нерухомого майна - об`єкт обтяження 1/4 частина квартири, адреса: АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_3 , підстава обтяження постанова бн, 19.12.2007 року, Генеральна прокуратура України; заявник ОДНК, зареєстровано 25.01.2008 року за № 6460547 реєстратором Перша одеська державна нотаріальна контора, 65026, Одеська область, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 26.

Як вбачається з матеріалів справи, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 1-600/2009 яке здійснювалось старшим прокурором Генеральної прокуратури України Казнадзеєм В.В. та прокурором відділу прокуратури Миколаївської області Смещенко О.П., ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366, ч. 1 с. 366 КК України.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.05.2009 року ОСОБА_3 , у пред`явленні йому обвинувачення виправдано за відсутності в його діях складу злочину. Запобіжний захід у вигляді застави скасовано. Повернуто заставодавцю ОСОБА_5 34000 грн, які внесені на депозитний рахунок територіального управління державної судової адміністрації України в Миколаївській області на підставі постанови Заводського районного суду міста Миколаєва від 12.08.2008 року. Скасовано арешт, накладений постановою від 19.12.2007 року на цінні папери - іменні акції ЗАТ СК «ТАС - Гарантія» у кількості 7 штук на загальну суму 10500 грн, які належать ОСОБА_3 . Скасовано арешт, накладений постановою від 19.12.2007 року на транспортний засіб - автомобіль марки «MERCEDES BENZ 231 E», державний номерний знак НОМЕР_1 . Скасовано арешт, накладений постановою Печерського районного суду міста Києва від 24.04.2008 року на всі вклади ОСОБА_3 , які знаходяться на рахунку № С-58 і рахунку № НОМЕР_2 в Одеській філії акціонерного банку «Експрес - Банк», які знаходяться на рахунку № НОМЕР_3 в акціонерному «Експрес - Банк» МФО 322959. Повернуто ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 6515 грн вилучені в нього при його огляді 26.02.2008 року та грошові кошти в сумі 11800 грн, вилучені під час обшуку службового кабінету, які знаходяться на зберіганні в касі бухгалтерії Генерального прокурора України. Скасовано постанову старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України від 17.03.2008 року про відсторонення ОСОБА_3 від посади президента Державної суднохідної компанії «Чорноморське морське пароплавство».

Ухвалою Апеляційного Суду Миколаївської області від 21.09.2009 вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.05.2009 залишено без змін.

Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 14.12.2010 року касаційне подання прокурора на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.05.2009 та ухвалу Апеляційного Суду Миколаївської області від 21.09.2009 щодо ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Позивачі у позовній заяві зазначають, що фактично арешт на 1/4 частину квартири за адресою АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_3 , не був знятий Першою Одеською державною нотаріальною конторою з невідомих причин.

Запис про припинення діяльності Першої Одеської державної нотаріальної, контори було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 19 жовтня 2018 року (номер запису 3014731).

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 28 грудня 2017 року № 4336/5 «Про утворення деяких державних нотаріальних контор» утворено Приморську, Київську, Суворовську, Малиновську державні нотаріальні контори у місті Одеса. Незакінчені справи передані до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса з колишньої Першої, Другої та Шостої одеських державних нотаріальних контор.

ОСОБА_3 був змушений звернутись до Приморської державної нотаріальної контори з приводу невідкладного зняття арешту з 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві власності.

Листом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 01.08.2023 року № 593/01-16 було повідомлено ОСОБА_3 , що до Одеського обласного державного нотаріального архіву Приморською державною нотаріальною конторою у місті Одеса було передано справи по 2018 рік (включно), також зазначено, що у зв`язку з ліквідацією Першої Одеської державної нотаріальної контори усі справи передано до Одеського державного нотаріального архіву (65104, м. Одеса, вул. Ак.Корольова 92-А)/а.с.17/.

Позивачі зазначають, що будь-яких інших заходів по зняттю зазначеного арешту ОСОБА_3 самостійно зробити не встиг внаслідок хвороби.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що вбачається із свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_4 від 09.11.2023 року.

26.12.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поляковою Т.Ю. була заведена спадкова справа №31/2023, яка зареєстрована в спадковому реєстрі за № 71790873 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що був виданий Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 26.12.2023 року № 75279346 та довідка про склад спадкоємців від 05.03.2024 року № 27/02-14.

Відповідно до зазначених документів спадкоємцями померлого ОСОБА_3 є дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 , які є позивачами по даній справі.

05.03.2024 року Юридичним департаментом Одеської міської ради в особі Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Кожевіній Оксані Валеріївні було відмовлено у прийнятті документів про зняття арешту з 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 , незважаючи на наявність на руках оригіналів вироку Заводського районного суду м. Миколаєва у справі № 1- 600/2009 від 21.05.2009 року, ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 21.09.2009 року (справа № 11-476/2009) та ухвали Верховного Суду України від 14.12.2010 року (справа № 5-2670км10) щодо виправдання ОСОБА_3 за усіма статтями обвинувачення та зняття арешту.

Юридичний департамент Одеської міської ради в особі Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради свою відмову мотивував тим, що відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачено право спадкоємців, які не були стороною у відповідному судовому рішенні (в даному випадку у судовому вироку) подання заяви про зняття арешту й це може бути зроблено виключно власником або уповноваженою ним особою, а отже рекомендували звернутись за відповідним рішенням до суду за місцем знаходження арештованого майна.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23.05.2024 року клопотання позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про заміну неналежного відповідача у даній цивільній справі було задоволено, шляхом заміни неналежних відповідачів - Приморську державну нотаріальну контору у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса), Юридичний департамент Одеської міської ради в особі Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради на належного відповідача - Генеральну прокуратуру України ( 01011, м.Київ, вул.Різницька, 13/15).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.06.2024 року було внесено уточнення щодо заміни назви належного відповідача - на «Офіс Генерального прокурора» ( 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, зокрема, цивільного характеру. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати указані права без будь-яких перепон чи ускладнень.

Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя, що кореспондується із положеннями статті 4 ЦПК України, з огляду на які, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦК та ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що вона вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказала на таке:

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року у справа №337/2402/22 (провадження №61-7442св23) зазначено, що:

«Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 (провадження №14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

Таким чином, враховуючи правові підстави позову та те, що арешт на 1/4 частку квартири позивачів був накладений Першою Одеською державною нотаріальною конторою 25.01.2008 року, підставою обтяження якого визначено постанову Генеральної Прокуратури України від 19.12.2007 року, та скасований виправдувальним вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.05.2009 року за правилами КПК України 1960 року, з урахуванням того, що позивачі не є учасниками кримінальної справи, в межах якої було накладено арешт, однак є спадкоємцями, які не можуть оформити своє право власності у порядку спадкування після смерті чоловіка та батька, вбачається наявність спору про захист права власності, який підлягає вирішенню в порядку саме цивільного судочинства.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачам 05.03.2024 року Юридичним департаментом Одеської міської ради в особі Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Кожевіній Оксані Валеріївні було відмовлено у прийнятті документів про зняття арешту з 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 , незважаючи на наявність на руках оригіналів вироку Заводського районного суду м. Миколаєва у справі № 1- 600/2009 від 21.05.2009 року, ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 21.09.2009 року (справа № 11-476/2009) та ухвали Верховного Суду України від 14.12.2010 року (справа № 5-2670км10) щодо виправдання ОСОБА_3 за усіма статтями обвинувачення та зняття арешту.

Таким чином, наявність арешту на майно який було скасовано виправдувальним вироком унеможливлює скасування арешту в позасудовому порядку, а тому позивачі в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не мають можливості. Обраний позивачами спосіб захисту є належним.

За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час.

Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що існуючий арешт на 1/4 квартири за адресою АДРЕСА_1 , обмежують законні права та обов`язки Позивачів, як спадкоємців даного майна, зокрема унеможливлюють здійснення державної реєстрації успадкованого, внаслідок чого вони позбавляється можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому накладений арешт повинен бути скасовано.

Щодо доводів апеляційної скарги, що Офіс Генерального прокурора не є належним відповідачем по даній справі, апеляційною інстанцією відхиляються, оскільки відповідачами у справі про зняття арешту є особа, в інтересах якої було накладено арешт, в даному випадку арешт було накладено в інтересах держави України Генеральною Прокуратурою України, яка з 27.12.2019 року перейменовано на Офіс Генерального прокурора.

Суд першої інстанції, вірно зауважив, що наявність арешту перешкоджає в оформленні спадкових прав та порушує конвенційне право власності на мирне володіння майном, а причин неналежного виконання вироку суду не мають значення по даній справі, оскільки арешт існує, та предметом спору не є визначення відповідальності посадових осіб щодо виконання вироку, дійсно відповідно норм КПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що арешт на майно скасований виправдувальним вироком та виконання вироку, який набрав законної сили покладається на суддю або голову відповідного суду, який постановив вирок є слушними, але поза увагою залишено те, що нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах здійснюється також прокурором та розпорядження прокурора, що стосуються виконання вироків, ухвал і постанов суду, обов`язкові для всіх органів і посадових осіб, які їх виконують (ст. 415 КПК України в ред.1960 року). І як вбачається, із матеріалів справи прокурор приймав участь в усіх інстанціях при розгляді кримінальної справи, був обізнаний з вироком суду та мав можливість здійснити нагляд за додержанням законів при виконанні вироку суду по кримінальній справі № 1-600/2009.

Колегія суддів наголошує, що причини не належного виконання вироку суду не мають значення у даній справі, оскільки арешт існує і порушує права спадкоємців.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Таким чином, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін і наданим ними доказам.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 26 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10.06.2025 року.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

М.В. Назарова