Справа № 309/5267/24
Провадження № 2/309/1426/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого-судді: Орос Я.В.

за участю секретаря: Калинич Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хуст цивільну справу за позовом: Моторного(транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

В С Т А Н О В И В:

Моторне (транспортне) страхове бюро звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 30.10.2022 року приблизно о 18 год. 35 хв., по вул. Народній біля буд. 214 в смт. Тересва, ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Jeep» державний номерний знак « НОМЕР_1 », здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 . Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_2 від отриманих тілесних ушкоджень загинув в лікарні.

Відповідно до Витягу з єдиного реєстру досудового розслідування кримінального провадження №0000656 від 31.10.2022 року вказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача. На дату скоєння вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно зі ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 ст. 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відтак, потерпіла особа ОСОБА_3 - 18.04.2023 року повідомила Моторне (транспортне) страхове бюро України про дорожньо-транспортну пригоду та в подальшому звернулася до МТСБУ з заявою про отримання відшкодування шкоди .

На підставі Наказу про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих МТСБУ здійснило регламентну виплату потерпілому в розмірі: 80 400 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 26.05.2023 року.

Також, на підставі Наказу про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих МТСБУ здійснило регламентну виплату потерпілому в розмірі: 239 600 (двісті тридцять дев`ять тисяч шістсот) грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 22.06.2023 року. Враховуючи вищенаведене, загальний розмір фактично понесених витрат МТСБУ склав: 320 000 грн. 00 коп.

У своєму позові представник позивача покликаючись на ст.ст. 1166, 1187, 1191 ЦК України та Закону України « Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просив суд стягнути з відповідача в порядку регресу на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 320 000 грн.

10.03.2025 р. на адресу суду від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій представник просить суд стягнути з відповідача на користь позивача в порядку регресу 239 600 грн. та судові витрати по справі.

В судове засідання представник позивача не з`явився надіславши суду заяву про розгляд справи у його відсутність .

В судове засідання відповідач та його представник не з`явився. На адресу суду від представника відповідача адвоката Лукачко І.Й. надійшла заява в якій він просить суд провести розгляд справи у його відсутність та відсутність відповідача та відмовити в задоволенні позову покликаючись на наведені у відзиві обставини.

У своєму відзиві представник відповідача вказує, що позивач помилково стверджує, що 30.10.2022 року о 18 год. 35 хв., по вул. Народній біля будинку 214 в смт. Тересва Тячівського району, ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Джип» здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який внаслідок отриманих травм помер у лікарні.

На думку позивача дані обставини підтверджуються витягом з єдиного реєстру досудового розслідування кримінального провадження №0000656 від 31.10.2022року де зазначено, що дана транспортна пригода сталася з вини відповідача.

Відповідач в свою чергу не може погодитись з таким твердженням оскільки аналізуючи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань доданий позивачем до матеріалів справи з якого вбачається, що 30.10.2022 року о 18:35 надійшло повідомлення до чергової частини Тячівського РВП про те, що невідомий водій рухаючись по своїй смузі руху допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 якого каретою швидкої допомоги доставлено до Тячівського реанімаційного відділення. Подальшими діями було встановлено, що ОСОБА_1 даного правопорушення не вчиняв та за кермом перебував ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже в матеріалах справи відсутній документ згідно якого вина ОСОБА_1 є доведеною та відповідно ОСОБА_1 не є належним відповідачем у справі.

Позивач вказує в позовних вимогах ту обставину, що ОСОБА_2 30.10.2022 року був доставлений до лікарні де помер від отриманих травм. Однак із доданого до матеріалів позову свідоцтва про смерть вбачається , що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та в матеріалах справи відсутні будь які медичні документи (висновки СМЕ) які вказують на причинно-наслідковий зв`язок з даною ДТП.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Пунктом 2.1. статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ), потерпілі (стаття 4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно п. 38.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону; до водія транспортного засобу, який заволодів транспортним засобом за допомогою протиправних дій; до страховика, якщо забезпечений транспортний засіб, що заподіяв шкоду, було встановлено та страховик був зобов`язаний, але не виплатив страхове відшкодування у порядку, встановленому цим Законом; до підприємства, установи, організації, що відповідають за стан дороги, якщо заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди шкода виникла з їх вини.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Перш за все, суд вважає за необхідне в даній ситуації, звернути увагу на відповідача у даній справі , як суб`єкта відповідальності.

Так, відповідно до статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Пунктом 1.4. статті 1 Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Згідно з пунктом 1.5. статті 1 вказаного Закону наземні транспортні засоби (далі - транспортні засоби) - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах.

Пунктом 1.6. статті 1 цього Закону передбачено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Відповідно до пункту 1.7. статті 1 Закону - забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. При цьому, вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, національні суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Перш за все , суд не може взяти до уваги твердження представника позивача, як на підставу для задоволення позову, яке викладено у позовній заяві , про те, що 30.10.2022 року приблизно о 18 год. 35 хв., по АДРЕСА_1 , саме відповідач ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Jeep» державний номерний знак « НОМЕР_1 », здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 . Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_2 від отриманих тілесних ушкоджень загинув в лікарні, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів щодо керування відповідачем під час події даним автомобілем.

По друге, матеріали справи також не містять жодних доказів , які б підтверджували , що відповідач ОСОБА_1 на відповідній правовій підставі володіє чи користується автомобілем «Jeep» державний номерний знак « НОМЕР_1 ». а відтак він не є особою, яка зобов`язана була застрахувати цивільну відповідальність вказаного автомобіля.

Відтак, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, законність володіння таким транспортним засобом презюмується.

Згідно з частиною 3 статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

За таких обставин, суд вважає, що відповідач не відноситься до жодної категорії осіб, з яких має право стягувати МТСБУ в порядку регресу шкоду на підставі п.38.2 зазначеного вище Закону.

Суд зазначає, що рішення про задоволення позову може бути прийняте лише за умови його правомірності, обґрунтованості та доведеності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Рішення суду повинно ґрунтуватись на доказах, досліджених при розгляді справи, а не на припущеннях, які на думку осіб, що беруть участь у справі доводять пред`явлені вимоги.

На підставі викладеного, керуючись, ст..ст. 4, 5,12,13, 81, 259,274,279, 263-265, 268 ЦПК України суд ,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 19 червня 2025 р.

Суддя Хустського

районного суду: Орос Я.В.