ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року

м. Київ

справа № 947/7986/20

провадження № 61-5100св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , приватне підприємство «Українська будівельна компанія «КАШТАН», ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Одеського апеляційного суду від 19 січня 2023 року у складі колегії суддів Князюка О. В., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного підприємства «Українська будівельна компанія «КАШТАН», ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та витребування майна.

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , приватного підприємства «Українська будівельна компанія «КАШТАН» (далі - ПП «УБК «КАШТАН»), ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та витребування майна.

Позов мотивував тим, що він з ОСОБА_2 перебував у шлюбі з 03 грудня 1995 року, який був розірваний рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2019 року.

29 лютого 2008 року ПП «УБК «КАШТАН» та ОСОБА_2 (за його згодою) уклали договір № ЛД/К-1 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, згідно якого ПП «УБК «КАШТАН» зобов`язалось передати їм, як подружжю, у власність квартиру за будівельним номером АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 - прийняти об`єкт інвестування і сплатити за нього ПП «УБК «КАШТАН» обумовлену договором грошову суму.

11 січня 2019 року ПП «УБК «КАШТАН» та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду до договору № ЛД/К-1 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, відповідно якої внесені зміни до основного договору та викладено пункт 5.1 в наступній редакції: «Сума договору становить 300 276,60 гривень, у т.ч. ПДВ; термін «Новозбудоване майно» розділу 2 «Терміни» договору викладено в наступній редакції: «Новозбудоване майно - квартира № 185 (будівельний номер 148) , площа якої складає 58,3 кв. м, розташована на 16 поверсі жилого будинку № 2 об`єкта будівництва».

За наслідком викладеного, позивач стверджував, що він та ОСОБА_2 є співвласниками майнових прав на об`єкт інвестування на підставі договору № ЛД/К-1 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, що був повністю виконаний ними в частині сплати обумовленої грошової суми, коли вони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Як стверджує позивач, після розірвання шлюбу ОСОБА_2 подала позов про поділ майна подружжя, з якого він дізнався, що спірна квартира переоформлена на співмешканку його сина - ОСОБА_3 на підставі договору про відступлення прав та обов`язків від 07 березня 2019 року.

Однак, позивач, як співвласник спірного майна участі при укладенні договору купівлі-продажу майнових прав не брав, згоди на їх відчуження не надавав та не уповноважував ОСОБА_2 на його вчинення, за наслідком чого позивач вважає, що договір про відступлення прав та обов`язків від 07 березня 2019 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , підлягає визнанню недійсним, а частка квартири АДРЕСА_4 , яка належить йому на праві спільної сумісної власності подружжя, підлягає витребуванню у ОСОБА_3 на його, ОСОБА_1 , користь.

Позивач просив суд:

- визнати недійсним договір про відступлення прав та обов`язків від 07 березня 2019 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- витребувати у ОСОБА_3 та передати ОСОБА_1 майно у вигляді частки квартири АДРЕСА_4 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Київський районний суд м. Одеси рішеннямвід 11 лютого 2021 року у складі судді Калініченко Л. В.у задоволенні позову відмовив.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач під час розгляду справи не надав доказів ненадання своєї згоди ОСОБА_2 на укладення з ОСОБА_3 договору про відступлення прав та обов`язків від 07 березня 2019 року.

Суд вважав необґрунтованими доводи позивача, що під час укладення оспорюваного договору від 07 березня 2019 року ОСОБА_2 діяла недобросовісно, шляхом відчуження спільного сумісного майна подружжя на користь співмешканки їх сина - ОСОБА_3 , оскільки будь-яких доказів на підтвердження родинних і сімейних зв`язків з ОСОБА_3 до суду позивач не надав.

Вимога про витребування частки квартири АДРЕСА_4 від ОСОБА_3 на користь позивача є похідною від первісної вимоги. Оскільки у задоволенні вимоги про визнання договору недійсним судом відмовлено, зазначена вимога задоволенню не підлягає.

Одеський апеляційний суд постановою від 19 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2021 року скасував. Постановив нове рішення, яким позовні вимоги задовольнив.

Визнав недійсним договір про відступлення прав та обов`язків від 07 березня 2019 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Витребував у ОСОБА_3 та передав ОСОБА_1 майно у вигляді частки квартири АДРЕСА_4 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що подружжя було співвласниками майна, яке придбане під час шлюбу. Позивачу належали майнові права на квартиру, правовий режим права власності - це право спільної власності, при відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя. Оскільки встановлено, що згоди позивача не було, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору про відступлення прав та обов`язків від 07 березня 2019 року.

Спірне майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза його волею, а саме на підставі визнаного у судовому порядку недійсним договору про відступлення прав та обов`язків, тому колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на витребування у ОСОБА_3 майна у вигляді частки квартири АДРЕСА_4 за правилами статті 388 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її із Київського районного суду м. Одеси.

12 червня 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

На підставі ухвали Верховного Суду від 05 травня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів від 06 травня 2025 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В., Сердюк В. В.

Доводи осіб, які подали касаційну скаргу

В касаційній скарзі скаржники посилаються на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказують, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17, від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 та інших.

У касаційній скарзі зазначається, що згода чоловіка не є обов`язковим документом при первинній реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна.

Суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що позивач обрав два взаємовиключних способи захисту. Витребування майна у цій справі є неефективним способом захисту.

Позивач подав позов про захист права власності на спірну квартиру, право на яку в нього станом на дату звернення із позовом до суду та після не існувало. Право власності на квартиру колишнє подружжя не набувало.

Майнові права на нерухоме майно подружжям не набувалися, гроші внесені були не в повному обсязі під час перебування у шлюбних відносинах.

Позивач не довів недобросовісність сторін оскаржуваного договору.

Суд апеляційної інстанції не повідомив ОСОБА_3 належним чином про дату та час розгляду справи.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи

Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 03 грудня 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2019 року у справі № 520/8100/19.

29 лютого 2008 року між ПП «УБК «КАШТАН» та ОСОБА_2 був укладений договір № ЛД/К-1-199, за умовами якого підприємство зобов`язується передати у власність пайовика пай, а пайовик зобов`язується прийняти пай і сплатити підприємству суму договору.

Договором передбачено, що об`єктом будівництва є багатоповерховий житловий комплекс за адресою: АДРЕСА_3 . Новозбудованим майном є квартира за будівельним номером АДРЕСА_5 об`єкта будівництва. Новозбудоване майно є новозбудованим житлом, що буде використовуватися пайовиком, як місце проживання.

Сума договору становить 287 713,65 грн, яка підлягає сплаті пайовиком протягом 10 днів з дня підписання договору (пункт 5.2).

Пунктом 6.1 договору передбачено, що після сплати 100 % суми договору та протягом 35 робочих днів з дати надання підприємству рішення про закінчення будівництва об`єкта будівництва і прийняття його в експлуатацію підприємство зобов`язується передати пайовику пай та документи, що підтверджують прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, а пайовик зобов`язується прийняти пай та документи за актом приймання-передачі.

11 січня 2019 року ПП «УБК «КАШТАН» та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду до договору № ЛД/К-1 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, відповідно якої внесені зміни до основного договору та викладено пункт 5.1 в наступній редакції: «Сума договору становить 300 276,60 гривень, у т.ч. ПДВ; термін «Новозбудоване майно» розділу 2 «Терміни» договору викладено в наступній редакції: «Новозбудоване майно - квартира АДРЕСА_6 об`єкта будівництва».

07 березня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір про відступлення прав та обов`язків за договором № ЛД/К-1-199 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна від 29 лютого 2008 року, за умовами якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняла всі права та обов`язки інвестора за договором від 29 лютого 2008 року № ЛД/К-1-199 в обсязі та на умовах, що існують на момент підписання цього договору, у тому числі майнові права на квартиру № 185 , вартістю 300 276,60 грн, площею 58,3 кв. м, яка розташована на 16 поверсі жилого будинку АДРЕСА_8 .

Зазначений договір укладений за участі представника ПП «УБК «КАШТАН», яким в договорі підтверджено, що ОСОБА_2 суму за договором від 29 лютого 2008 року № ЛД/К-1-199 у розмірі 300 276,60 грн сплатила в повному обсязі.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25 лютого 2020 року за № 201717547 відомо, що 05 квітня 2019 року на підставі: договору про пайову участь від 29 лютого 2008 року № ЛД/К-1-199; договору про відступлення прав та обов`язків від 07 березня 2019 року; додаткової угоди від 11 січня 2019 року; акта приймання-передачі нерухомого майна від 07 березня 2019 року, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_4 .

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною, і настання певних юридичних наслідків.

Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

У статті 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

У постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16 зазначено, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (стаття 65 СК України).

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України у справі № 6-79цс13.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц зазначено, що при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 відступила від висновків про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі. Вказала, що оскільки у справі, що переглядається, заявлено позов про витребування ідеальної частки спірного будинку та земельної ділянки, наслідком задоволення позову буде внесення записів про державну реєстрацію за позивачем права власності на спірного будинку та земельної ділянки. Такий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15, у якій витребувано від відповідача на користь позивачів 54/100 частки квартири без з`ясування, чи є це майно індивідуально визначеним або виділеним в натурі.

У цій справі судом установлено, що під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі ОСОБА_2 та ПП «УБК «КАШТАН» 29 лютого 2008 року уклали договір № ЛД/К-1 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна.

З матеріалів справи відомо, що відповідач ОСОБА_2 не надала доказів, які б вказували, що сплачені кошти за вказане майно були її особистою власністю. Тобто, відповідач не спростувала презумпцію спільної сумісної власності сторін на майно, набуте у шлюбі.

Відповідач ОСОБА_2 відчужила (відступила) майнові права, що стосуються цінного майна, однак не надала допустимих та належних доказів на підтвердження того, що така дія була погоджена позивачем у письмовій формі. Відсутність письмової згоди позивача, як вимагає норма частини третьої статті 65 СК України, є істотним порушенням прав подружжя на спільне майно та свідчить про одностороннє розпорядження цінним активом без законних підстав.

Встановивши, що позивач не надавав своєї письмової згоди на укладення спірного договору, предметом якого є майно, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення вимог частини третьої статті 65 СК України. Відсутність такої згоди є істотною підставою для визнання правочину недійсним, оскільки вона свідчить про недотримання встановленого законом порядку розпорядження спільним майном. У зв`язку з цим суд обґрунтовано визнав спірний договір недійсним на підставах, передбачених статтями 203, 205 та 215 ЦК України, які встановлюють загальні вимоги до дійсності правочинів, а також наслідки їх укладення з порушенням закону.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 міститься висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевої набувачки, яка за обставин, про які відомо суду, очевидно, могла або не могла дізнатися про факти, які становлять предмет доказування.

Оцінивши надані сторонами докази апеляційний суд зробив висновок, що під час укладення оспорюваного договору від 07 березня 2019 року, ОСОБА_2 діяла недобросовісно, шляхом відчуження спільного сумісного майна подружжя на користь співмешканки їх сина ОСОБА_3 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 201717547 від 25 лютого 2020 року, відомо, що 05 квітня 2019 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_4 .

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно із усталеною судовою практикою положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до зазначеного, позивач обґрунтовано вказує, що внаслідок незаконної державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_3 , вона безпідставно набула право володіння цим майном, що порушує право позивача як співвласника.

За таких обставин колегія суддів Верховного Суду погоджується із судом апеляційної інстанції про те, що відповідно до положень статті 388 ЦК України, позивач має право на витребування зазначеного майна у відповідача ОСОБА_3 .

Доводи касаційної скарги про те, що позивач обрав два взаємовиключні способи захисту (визнання недійсним договору про відступлення прав та обов`язків і витребування майна) є необґрунтованими.

По-перше, ці способи захисту є послідовно взаємопов`язаними. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором, та є ефективним.Визнання договору недійсним є підставою для витребування майна з чужого незаконного володіння, якщо воно вибуло від власника або законного співвласника поза його волею (частина перша статті 388 ЦК України). По-друге, твердження про неефективність витребування майна є надуманим і не ґрунтується на конкретних обставинах справи. Наявні у справі докази підтверджують, що спірна частка квартири незаконно вибула з володіння позивача саме на підставі оспорюваного договору. Тому витребування майна як спосіб захисту прав позивача є адекватним, пропорційним та ефективним способом поновлення порушеного права, прямо передбаченим законом.

Таким чином, апеляційний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, не допустивши порушень, на які посилаються скаржники.

Суд обґрунтовано визнав договір недійсним та, як наслідок, задовольнив вимогу про витребування майна відповідно до статті 388 ЦК України.

При цьому слід звернути увагу, що хоча відповідач ОСОБА_3 , у якої витребувано майно є також стороною договору, який визнано судом недійсним, проте об`єктом договору є майнові права, а об`єктом віндикаційного позову - частина квартири. Тобто об`єкт оспорюваного договору та об`єкт віндикаційного позову не є тотожними, чим спростовуються доводи касаційної скарги про взаємовиключність заявлених позовних вимог.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17, від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 та інших є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що суд апеляційної інстанції не повідомив її належним чином про дату та час розгляду справи є безпідставними і спростовуються матеріалами справи, що підтверджують направлення повідомлень за останнім відомим місцем проживання відповідача (т. 1 а. с. 155, т. 2 а. с. 124, 132).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, підстав вийти за межі доводів касаційної скарги судом касаційної інстанції не встановлено.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постановусуду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 19 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. І. Грушицький
Судді І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
В. В. Пророк
В. В. Сердюк