Справа № 946/654/22
Провадження № 2/946/920/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2025 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Пащенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Топтигіної О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному порядку в залі суду в місті Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права особи на частку у спільному майні співвласників, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення у квартиру, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права особи на частку у спільному майні співвласників, визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що у грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя. Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за вказаним позовом по цивільній справі №500/6458/17, 29.11.2019 року ухвалене рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя задоволено, у зв`язку з чим визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м. Як вбачається зі змісту рішення, суд задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 виходив зі змісту ст. 60 СК України. Як було встановлено вказаним рішенням суду «сторони з 07.06.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31.08.2012 року, рішення набрало чинності 11.09.2012 року», «сторони мають дитину: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період шлюбу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04.11.2011 року набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 », «рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31.08.2012 року шлюб розірвано», «після розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розподіл спільного майна подружжя не було проведено». Також, рішенням суду встановлено, що позивач не проживав в квартирі АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що має інше житло, що йому подарувала мати». Допитані в судовому засіданні свідки пояснили: ОСОБА_4 , що після розірвання шлюбу невістка ОСОБА_1 перейшла жити до неї, а в купленій квартирі робила ремонт, після закінчення ремонту з дитиною перейшли жити в квартиру, її син ОСОБА_2 в квартирі не проживав. Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 повідомили суду проте, що ОСОБА_1 за рахунок аліментів та власних коштів сама робила ремонт в квартирі, чим значно покращила її стан, позивач ОСОБА_2 їй не допомагав і в квартирі не проживав. В 2017 році виникла конфліктна ситуація між колишнім подружжям, відповідач не пустила позивача в спільну квартиру оскільки вважала себе одноособовою власницею, так як колишній чоловік не робив ремонту у квартирі, та не мав наміру вселитись в неї. Сторони з цього приводу звертались у поліцію». З урахуванням вищевказаного, з посиланням на положення ч.1 ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР суд дійшов висновку про те, що «… квартира АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаної квартири». В свою чергу, «…квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, виходячи з того, що позивач не втратив право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України». Як наслідок, на думку суду, «Сам факт не звернення ОСОБА_2 до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність». «Враховуючи презумпцію, визначену у сімейному кодексі України вищезазначене нерухоме майно було придбано сторонами у період шлюбу яке є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає розподілу у рівних частках між співвласниками, що відповідає встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та за позивачем слід визнати право власності на частину вказаної квартири». В подальшому вказана позиція Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі №500/6458/17 була підтримана Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду за змістом постанови від 15.12.2021 року по справі №500/6458/17 (провадження №61-9979 св 21), якою судом касаційної інстанції було скасовано постанову Одеського апеляційного суду від 20.05.2021 року та залишено в силі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року по даній справі. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що «Установивши, що позивач строк позовної давності при зверненні до суду не пропустив, районний суд вірно задовольнив позов, пославшись на положення статей 60, 63 СК України, положення статей 321, 368 ЦК України». Суд першої інстанції виходив із того, що за час шлюбу з ОСОБА_2 ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 листопада 2011 року набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 . Шлюб між сторонами розірвано рішенням суду 31 серпня 2012 року, після розірвання шлюбу спільне майно подружжям не ділилося. Вірно застосувавши норми матеріального права, давши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя». Таким чином, на теперішній час, у зв`язку з набранням 15.12.2021 року законної сили рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року по цивільній справі №500/6458/17 відповідно до ч.1 ст. 419 ЦПК України ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя є власником частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м. Як було встановлено рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року: "Сторони у справі мають дитину: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період шлюбу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 4 листопада 2011 року набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.95-97 т.1). Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 серпня 2012 року шлюб розірвано". Крім цього встановлено, що "...позивач не проживав в квартирі АДРЕСА_1 у зв?язку з тим що мав інше житло, що йому подарувала мати. Допитані в судовому засіданні свідки пояснили: ОСОБА_4 , що після розірвання шлюбу невістка ОСОБА_1 перейшла жити до неї, а в купленій квартирі робила ремонт, після закінчення ремонту з дитиною перейшли жити в квартиру, її син ОСОБА_2 в квартирі не проживав. Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 повідомили суду, проте що, ОСОБА_1 за рахунок аліментів та власних коштів сама робила ремонт в квартирі, чим значно покращила її стан, позивач ОСОБА_2 їй не допомагав і в квартирі не проживав. В 2017 році виникла конфліктна ситуація між колишнім подружжям, відповідач не пустила позивача в спільну квартиру оскільки вважала себе одноособовою власницею, так як колишній чоловік не робив ремонту в квартирі, та не мав наміру вселитись в неї. Сторони з цього приводу звертались в поліцію.". Таким чином, на думку позивачки, приведені вище обставини свідчать про те, що сторони у справі N?500/6458/17 перебували не лише у спірних, але й у конфліктних відносинах, що виниклі на тлі взаємної неприязні колишнього подружжя у зв?язку з неспроможністю сторін вирішити у позасудовому порядку питання поділу набутого за час шлюбу майна, а також питання визначення розміру аліментів на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.07.2020р. у справі М? 500/3666/17 про стягнення аліментів на дитину). Як вбачається із змісту рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року, листа начальника Ізмаїльського ВІ ГУНП в Одеській області від 15.11.2017 року за вих. N?Г-1100, до вирішення конфліктних відносин колишнім подружжям залучались також правоохоронні органи. Крім зазначеного, так би мовити, "градус напруги" у спілкування між колишнім подружжям не спадає і на теперішній час. Як вбачається із змісту особистого листування ОСОБА_2 з ОСОБА_1 у мобільному додатку "Вайбер" за 16.01.2022 року по факту набрання 15.12.2021 року законної сили рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року по цивільній справі N?500/6458/17 відповідач не знайшов нічого більш оригінального, як обклеїти вхідні двері квартири, де разом із своєю матір`ю проживає його донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , роздруківкою постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.12.2021 року по справі N?500/6458/17 (провадження N? 61-9979 св 21), що, напевне, на думку відповідача, аж ніяк не впливатиме на психічний стан неповнолітньої дитини. Більш того, за змістом вищезазначеного листування відповідач погрожує позивачці наступного разу вимастити двері фарбою та наголошує на тому, що "На следующий раз готов РАСТВОРИТЕЛЬ) Извени, но еще хочу предупредить ВЕСЬ твой подъезд что очень скоро их соседями снанут ЦИГАНЕ) ой, пардон РОМЫ)". За твердженням відповідача, як то кажучи: "Ничего личного, просто БИЗНЕС...". Незважаючи на те, що у вищезазначеній квартирі проживає донька ОСОБА_2 , останній за змістом свого "повідомлення" ОСОБА_1 попереджає позивачку про те, що "Через месяц, я буду в реєстре собствиников кв. N?9 при чрезвычайных ситуациях (не дай бог, конечно) МЧС вскроет твою квартиру ЛЕГКО.... Я просто буду на это смотреть... А че там у тебя сгорит или ПРОПАДЕТ, - я тут не при делах! Я лишь попытался СПАСТИ СВОЮ СОБСТВЕННОСТЬ! Воронкова позови с ОГНЕТУШИТЕЛЕМ!)))". Попри приведені вище наміри власника 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 "Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України)". Крім того, статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших сплавників. Приведені вище наміри відповідача ніяким чином не узгоджуються з дотриманням передбачених ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також обов`язками батька, передбаченими ст. 150 СК України. Крім зазначеного, емоційна нестриманість відповідача при виникненні будь-яких спірних правовідносин, що час від часу виникають між колишнім подружжям, те у який спосіб вона впливає на вчинки відповідача, свідчить про неможливість досягнення згоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з питань здійснення прав співвласників квартири АДРЕСА_1 , у тому числі шляхом узгодження порядку володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, як те передбачено ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України. Але, у даному випадку, через неприязні стосунки один до одного реалізація співвласниками квартири АДРЕСА_1 своїх прав у спосіб, передбачений ч. 3 ст. 358 ЦК України, неминуче ускладнить дотримання батьками приведених вище прав їх спільної дитини, а також призведе до створення передумов порушення конституційних прав учасників спірних правовідносин через виникнення конфліктних відносин. При цьому позивачка посилається на практику Верховного Суду та зазначає, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першої статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Відповідач забезпечений житлом, у зв`язку з чим правомірним вбачається висновок про те, що припинення права власності ОСОБА_2 на частину квартири АДРЕСА_1 із сплатою йому з депозитного рахунку суду грошової компенсації за його частку у спільній частковій власності на завдасть істотної шкоди інтересам співвласника за відсутності потреби у придбанні житла. Крім того, як було встановлено Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за змістом рішення від 08.07.2020 року у справі N? 500/3666/17 про стягнення аліментів " ... відповідач ОСОБА_2 є працездатною людиною, має задовільний стан здоров`я, що дозволяє йому працювати моряком". Відомості про майновий стан ОСОБА_2 обумовлюють правомірність висновку позивачки про те, що припинення права власності ОСОБА_2 на частину квартири АДРЕСА_1 зі сплатою йому з депозитного рахунку суду грошової компенсації за його частку у спільній частковій власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласникам не лише за відсутності потреби у придбанні житла, але й з огляду на високі статки відповідача. В свою чергу, щодо можливості та правомірності припинення права власності ОСОБА_2 на частину квартири АДРЕСА_1 з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 365 ЦК України, у зв`язку з неможливістю сторонами у спорі спільно володіти і користуватись майном, то, таке спільне володіння і користування неможливе через стійкі конфліктні відносини між співвласниками колишнім подружжям та негативний вплив таких конфліктів на їх спільну дитину, що тягне за собою порушення передбачених ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також конституційних прав і свобод учасників спірних правовідносин. Будь-яких інших прав на нерухоме майно, а рівно іншого місця для проживання позивачка та її дитина не мають, що обумовлює матеріально-правову зацікавленість ОСОБА_1 у захисті своїх прав шляхом припинення права власності ОСОБА_2 на частину квартири АДРЕСА_1 зі сплатою відповідачу з депозитного рахунку суду грошової компенсації за частини зазначеної квартири у сумі 73397 (146797 грн. / 2) ціна позову. З огляду на викладене, позивачка просить суд припинити право власності ОСОБА_2 на частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., реєстраційний номер майна: 35059884, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №295640809 від 21.01.2022 року, визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна, що знаходиться у спільній частковій власності, право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., реєстраційний номер майна: 35059884, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №295640809 від 21.01.2022 року, сплатити ОСОБА_2 з депозитного рахунку Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області грошову компенсацію за частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., реєстраційний номер майна: 35059884, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №295640809 від 21.01.2022 року, у сумі 73 397 грн.

07.04.2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення у квартиру, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди в сумі 200 000 грн. В обґрунтування зустрічного позову вказав, що з 2017 року з боку відповідачки позивачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою. Зокрема, позивач внаслідок протиправних дій відповідача не зміг потрапити до цієї квартири. Оскільки на той час спірна квартира хоча й перебувала в спільній сумісній власності (як придбана в період шлюбу позивача та відповідача), але була зареєстрована на праві власності лише за відповідачем - ОСОБА_1 . У зв`язку з цим позивач був змушений звернутися до суду з позовом про поділ спірної квартири, та визнання за ним права на частку у праві власності на це майно. Проте, навіть після визнання за позивачем права власності на частку у спірній квартирі (згідно рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 листопада 2019 року, залишеного в силі постановою Верховного Суду від 15.12.2021 року по справі N?500/6458/17) відповідач продовжує створювати позивачу перешкоди в користуванні квартирою, не надаючи доступу до неї. З метою захисту права на володіння та користування квартирою позивач у 2021 та 2022 роках письмово звертався до відповідача з листами, у яких зокрема просив забезпечити йому безперешкодний доступ до житла, зокрема надати ключі від квартири та не створювати будь-яких інших перешкод при користуванні власністю. Проте, всі законні вимоги позивача, як співвласника квартири, були проігноровані відповідачем, а порушення його прав на користування житлом триває до цього часу. При цьому, на один з листів позивач отримав відповідь від представника відповідача, оформлену листом від 13.02.2022 року, у якому чітко зазначено, що позивач не має права мешкання у спірній квартирі і питання може бути вирішено виключно в судовому порядку. Таким чином відповідач в добровільному порядку не має намір забезпечувати реалізацію позивачем його прав на володіння та користування спірним майном. Позивач, як співвласник квартири, має право на вселення до неї, оскільки відповідачем не забезпечено йому можливості вільного доступу до спірної квартири, а тому порушене право позивача підлягає захисту, зокрема, усуненню перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення у дану квартиру. Оскільки за даним зустрічним позовом ОСОБА_2 просить усунути перешкоди в користуванні його власністю (тобто спірною квартирою), у тому числі й шляхом його вселення у житло, то задоволення даного зустрічного позову може виключити повністю задоволення первісного позову ОСОБА_1 про припинення права власності ОСОБА_2 на частину квартири АДРЕСА_1 та визнання за нею права власності на зазначену квартиру. Починаючи з 2017 року позивач через протиправну поведінку відповідача відчуває моральні страждання, перебуває в постійному нервовому стресі, переживаннях, порушенні режиму сну. А також, має місце погіршення взаємовідносин з оточуючими. Такий стан позивача є прямим наслідком протиправної поведінки відповідача, у зв`язку з чим позивач змушений не лише періодично відвідувати судові органи для доведення своєї правоти, а й страждати від наклепів з боку відповідача, які вона висловлює не лише під час судових засідань, а й навіть при зверненні до правоохоронних органів, з неправдивими повідомленнями про начебто протиправні дії позивача. Моральну шкоду, спричинену протиправною та тривалою поведінкою відповідача, позивач оцінює в сумі 200 000 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просить суд усунути перешкоди в користуванні позивачем його власністю шляхом вселення його в квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м. та зобов`язати ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 ключі від вхідних та інших дверей цієї квартири і в подальшому не чинити перешкод у користуванні частиною у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. та судові витрати (а.с.76-77 т.1).

Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2022 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., реєстраційний номер майна: 35059884, заборонено вчиняти реєстраційні дії та дії щодо відчуження об`єкта нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., реєстраційний номер майна: 35059884 (а.с.59-60 т.1).

Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.02.2022 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільні справі (а.с.58 т.1).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.07.2022 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення у квартиру, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права особи на частку у спільному майні співвласників. (а.с.128 т.1).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.07.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні (а.с. 129 т.1).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24.03.2023 року доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз провести судову будівельно-технічну, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (а.с.3-4 т.2).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.09.2023 року поновлено провадження у справі (а.с.32 т.1).

Позивачка та представник позивачки за первісним позовом адвокат Воронков В.О. в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні, вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 не визнали, просили суд відмовити в їх задоволенні. ОСОБА_1 пояснила суду, що коли вони з ОСОБА_2 розлучалися була домовленість, що квартира залишається їй з донькою, а будинок ОСОБА_2 . Після того, як вона звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів почалися судові спори щодо майна.

Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову ОСОБА_1 не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, вимоги зустрічного позову підтримала та просила суд задовольнити їх у повному обсязі. В судовому засіданні 06.03.2025 року ОСОБА_2 надав суду пояснення та зазначив, що у спірній квартирі є всі умови для його проживання, він тільки бажає скористатися своїм законним правом користуватися належним йому житлом, на даний час у нього немає постійного житла, у спірні квартирі він бажає проживати у маленькій кімнаті, яка наразі пустує. Донька давно проживає у м.Києві, в м.Ізмаїлі буває рідко. У житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 він не може проживати за сімейними обставинами, в будинку проживає теща, з якою у нього конфлікт. Свою частину у спірній квартирі він продавати на даний час наміру не має. Також вказав, що при вселені у квартиру він не буде користуватися речами ОСОБА_1 , а завезе свої меблі. Зазначив, що у нього є сім`я дружина та діти, але у спірну квартиру він бажає вселитися один.

07.04.2022 року ОСОБА_2 надав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позовні вимоги обґрунтовуються наступним: позивач та відповідач перебувають у конфліктних відносинах, що виникли на тлі неприязні колишнього подружжя у зв`язку з неспроможністю вирішити в позасудовому порядку питання поділу набутого за час шлюбу майна та визначити розмір аліментів; відповідач не проживав у спірній квартирі у зв`язку з тим, що має інше житло. Відповідач не погоджується із заявленими позовними вимогами та вважає безпідставними доводи позивача про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 права власності на частку у квартирі, виходячи з наступного. Вказав, що фактично 80% позовної заяви зводиться до цитування правових норм та текстів судових рішень у справах, які раніше розглядалися судами різних інстанцій (і не лише за участі позивача і відповідача). Проте, така інформація не має будь-якого відношення до предмету доказування по даній справі. Єдине, що можливо встановити з поданого позову - це те, що правовою підставою для позбавлення відповідача права власності на частку у спірній квартирі позивач вказує положення статі 365 ЦК України. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 16.01.2012 року по справі N? 6-81кс11, від 15.05.2013 року по справі N?б-37цс 13 та від 02.07.2014 року по справі N? 6-6814. В цьому контексті зазначає, що, по-перше, як позивач, так і відповідач володіють рівними частками у праві власності на спірну квартиру, а саме по 1/2 частці. Тому частка відповідача не може вважатися незначною у порівнянні з часткою позивача. Відповідно до положень статей 21,24,41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Таким чином, позбавлення відповідача права власності на частку у квартирі на користь позивача (яка володіє такою ж за розміром часткою) буде порушенням принципу рівності, передбаченого ст. 41 Конституції України та ч.2 ст.318, ч.3 ст.319 ЦК України. По-друге, позивачем не надано доказів того, що спірна квартира є неподільною і частка з неї не може бути виділена в натурі. Дані обставини могли бути підтверджені висновками судово-будівельної експертизи або іншими належними та допустимими доказами, що свідчитимуть про наявність чи відсутність технічної можливості відповідно до вимог у галузі будівництва виділити 1/2 частину квартири для проживання та користування, яка належить на праві спільної часткової власності відповідачу. Проте, такі докази в матеріалах справи відсутні. По-третє, в обґрунтування неможливості позивачем та відповідачем спільно володіти і користуватися квартирою позивач посилається на те, що протягом тривалого часу між сторонами існують конфліктні відносини, спричинені вирішенням в судовому порядку питань поділу набутого за час шлюбу майна та визначення розміру аліментів. Для підтвердження таких обставин позивач долучає до матеріалів справи копії судових рішень по справах N?500/6458/17 та N?500/3666/17. В цьому контексті зазначає, що, виходячи з буквального тлумачення п.3 ч.1 ст.365 ЦК України підставою для припинення права на частку у спільній власності є саме неможливість спільного володіння і користування майном, а не будь-які суперечки (у тому числі судові) між сторонами, які напряму не відносяться до відносин сторін при фактичному користуванні квартирою. При цьому право звернення будь-якої особи до суду гарантовано статтею 55 Конституції України, і його реалізація не може спричиняти до позбавлення такої особи інших прав, у тому числі й права власності на майно. Тому, долучені позивачем до матеріалів справи судові рішення по справах N?500/6458/17 та N?500/3666/17 не є доказами, на підставі яких можливо встановити обставини, передбачені п.3 ч.1 ст.365 ЦК України. При цьому, саме позивач має довести той факт, що ОСОБА_2 володіє та користується спірною квартирою у спосіб, який унеможливлює спільне володіння і користування цим майном разом з ОСОБА_1 . Разом з цим, безпосередньо позивач у своєму позові стверджує, що відповідач не проживав та не проживає у спірній квартирі, а отже і не користується спірним майном. Оскільки відповідач у спірній квартирі не проживав та не користувався нею, то й будь-яких дій, які б свідчили про неможливість спільного володіння і користування майном, він не вчиняв і вчиняти не міг. Доказів на спростування даних обставин позивачем не надано. Також зазначив, що згідно наданих позивачем доказів (технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 ) спірна квартира має 2 (дві) кімнати житловою площею 12,6 кв. та 16,2 кв.м. Одна з вказаних кімнат площею 12,6 кв.м. може бути виділена для проживання відповідача, і при цьому права інших осіб жодним чином не будуть порушені. Отже, спільне володіння та користування позивачем і відповідачем спірною квартирою є можливим, а відповідачем зворотне не доведено. Що ж стосується наданих позивачем в якості доказів роздруківок листування з відповідачем, зазначив наступне. Зміст повідомлень, які відповідач надсилав позивачу, спотворено з метою створення у суду враження про начебто конфліктну поведінку ОСОБА_2 . Разом з цим, вказані обставини не відповідають дійсності, так як насправді відповідач неодноразово звертався до позивача лише з одним проханням - припинити тривале порушення його прав на користування житлом і надати доступ до квартири. Будь-яких погроз пошкодження спірної квартири відповідач не висловлював і це є нелогічним, адже таким чином він би завдав шкоду не лише майну позивача, а й своєму власному. При цьому, всі дії відповідача були спрямовані лише для досягнення однієї мети - довести до відома позивача потребу у виконанні ухваленого іменем України судового рішення по справі N?500/6458/177 та отримати доступ до користування належним йому житлом. Правомірні дії, спрямовані на захист порушеного права власності, не можуть спричиняти для позивача жодних правових наслідків, а також не можуть бути підставою для позбавлення права власності згідно зі ст. 365 ЦК України. Стосовно посилання позивача на захист інтересів дитини ( ОСОБА_3 , 2009 року народження) шляхом позбавлення відповідача права на частку у квартирі, вказав, що позивачем не надано жодного доказу того, що з боку « ОСОБА_2 вчинялися чи вчиняються будь-які дії, які можуть загрожувати безпеці доньки». Натомість відповідач бере активну участь у житті дитини, підтримує з нею тісні стосунки, а сплачувані ним аліменти є фактично основним джерелом утримання дитини. Зважаючи на гарні відносини відповідача та його доньки, інтересам дитини в повній мірі буде відповідати те, що відповідач, як співвласник, зможе в майбутньому (незалежно від бажання позивача) користуватися спірною квартирою, у якій проживає дитина, та більш тісно спілкуватися з нею. Тому, на жаль, у даному випадку позивач цинічно маніпулює донькою з єдиною метою: створення у суду враження про начебто залежність між безпекою дитини та володінням відповідачем часткою у спірній квартирі. Що ж стосується доводів позивача про те, що відповідач не проживає у спірній квартирі, а отже йому не буде завдано істотної шкоди припиненням права власності на частку в ній, зазначає наступне. По-перше, відповідно до 4.2 статті 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Отже, сам по собі факт проживання чи не проживання відповідача у спірній квартирі не може бути доказом відсутності у нього майнового інтересу стосовно цього майна. При цьому власник, який не використовує житло для свого проживання, не може бути позбавлений права власності на нього, так як в інакшому випадку буде порушене його право, гарантоване ст.41 Конституції України. Стосовно доводів позивача про те, що у відповідача (на відміну від позивача) наявне інше нерухоме майно, а отже йому не буде завдано істотної шкоди припиненням права власності на частку в спірній квартирі, зазначив наступне. Дійсно, відповідач є власником житлового будинку АДРЕСА_2 . Проте найближчим часом в даному будинку відповідач не матиме змоги проживати через потребу в проведенні ремонтних робіт. Крім того в зимово-осінній період, через значні витрати на опалення, відповідач не може повноцінно використовувати даний житловий будинок для комфортного проживання. Тому, відповідач вже тривалий час захищає своє право на користування спірною квартирою. До того ж, на сьогодні в Ізмаїльському міськрайонному суді розглядається справа N?946/263/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 . Тобто, позивач в іншому судовому спорі претендує ще й на частку у праві власності на будинок, що належить відповідачу. Позивач ввела суд в оману, стверджуючи, що вона не має на праві власності іншого нерухомого майна. Зокрема, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта у власності позивача перебувають земельні ділянки кадастрові номера :01:031:0176, :01:031:0175 та житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 , придбані нею у 2014 році за оплатними договорами. Отже як позивач, так і відповідач мають на праві власності інше нерухоме майно. У зв?язку з цим позбавлення відповідача права власності на частку у спірній квартирі з огляду на те, що він має інше нерухоме майно, є протиправним. По-друге, не проживання відповідача у спірній квартирі було обумовлене саме протиправною поведінкою позивача, яка протягом тривалого часу створювала та продовжує створювати відповідачу перешкоди у володінні користуванні житлом. Зокрема, ще у 2017 році відповідач був змушений звернутися до суду з позовом про поділ спірної квартири, та визнання за ним права на частку у праві власності. Даний позов було подано у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 перешкоджала ОСОБА_2 у володінні спірною квартирою. Дані обставини підтверджуються рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 15.12.2021 року по справі N?500/6458/17. Зазначене рішення суду долучено до справи позивачем в якості доказу наявності конфліктних відносин з відповідачем. Проте, це рішення суду підтверджує, що ініціатором конфлікту була саме ОСОБА_8 , а ОСОБА_2 лише захищав свої права на власність та житло в судовому порядку, і правота його вимог була підтверджена судами першої та касаційної інстанцій. Проте, навіть не зважаючи на наявність судового рішення, позивач продовжує створювати відповідачу перешкоди в користуванні квартирою. Доказами цього є зокрема листи, які відповідач надсилав позивачу у 2021- 2022 роках, у яких просив забезпечити безперешкодний доступ до житла, зокрема, надати ключі від квартири та не створювати будь-яких інших перешкод при користуванні власністю. Проте всі законні вимоги відповідача, як співвласника квартири, були проігноровані позивачем, а порушення його прав на користування житлом триває до цього часу. Всі вказані вище обставини свідчать про наявність у відповідача істотного інтересу стосовно використання належної йому на праві спільної часткової власності квартири для власних потреб. На захист цього інтересу (у тому числі пов`язаного з можливістю використовувати квартиру для власного проживання). Позивач витратив майже 5 років та значні фінансові ресурси. Тому, позбавлення відповідача права на частку у квартирі завдасть істотної шкоди його інтересам, як співвласника. Також, ОСОБА_2 звертає увагу, що позивач, програвши судовий спір по справі N?500/6458/17, наразі використовує даний судовий процес, як ще одну спробу позбавити відповідача його законного права на володіння, користування та розпорядження часткою у праві власності на квартиру. Разом з цим, такі спроби є безпідставними, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність жодної з підстав, передбачених ч.1 ст.365 ЦК України (незначну частку відповідача у праві власності, неподільності належної сторонам на праві спільної часткової власності квартири, а також неможливість спільного проживання у ній). Натомість, відповідачем доведено наявність у нього істотного інтересу на володіння та користування спірною часткою, яку він відстоює всіма законними. методами протягом багатьох років. Стосовно можливості судового розгляду позову по справі N?946/654/21 вказав, що у відповідності до ч.2 статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Водночас, при визначенні судом розміру грошової компенсації, яка підлягає стягненню з однієї сторони на користь іншої, необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в абз. 3 п. 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до яких розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може необхідності призначає населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Рішеннями Європейського суду з прав людини було встановлено порушення національними судами ст. 1 зазначеного протоколу: суди за вимогою інших співвласників позбавили особу права власності на належну їй частку квартири з порушенням правил щодо попереднього внесення суми відшкодування вартості такої частки на депозит суду, не врахувавши, що встановлена ст. 365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди. Дійсна вартість нерухомого майна чи частки у праві власності на майно може бути встановлена висновком судової експертизи чи звітом суб?єкта оціночної діяльності. При цьому позивач (яка на сьогодні внесена до державних реєстрів як власник спірної квартири) мала всі необхідні можливості для отримання доказів дійсної (ринкової) вартості спірного майна до моменту звернення до суду з позовом. Разом з цим, в матеріалах справи відсутні як докази реальної вартості частки відповідача у праві власності на спірну квартиру, так і докази внесення відповідної суми на депозитний рахунок суду. За таких обставин позов не підлягає задоволенню у зв`язку з недотриманням позивачем вимог ч.2 статті 365 ЦК України. З огляду на викладене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.66-69 т.1).

25.07.2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Воронков В.О. надав суду відповідь на відзив, в якій вказав, що у зв`язку з набранням 15.12.2021 року законної сили рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року по цивільній справі №500/6458/17 ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28.8 кв.м. Як зазначала ОСОБА_1 за змістом позовної заяви, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за змістом постанови від 18.07.2019 року у справі N?210/2236/15-ц (провадження N? 61-33924в18) було висловлено висновок про те. що "Аналіз указаних норм (ст. 365 ШК України) дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в даному випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном». З огляду на викладене, посилаючись на взаємно неприязні стосунки між колишнім подружжям та чисельні конфлікти між сторонами по даній справі, ОСОБА_1 , керуючись п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, висновками Верховного Суду у складі колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за змістом постанови від 18.07.2019 року у страві N?210/2236/15-ц (провадження N? 61-33924св18), наголошує на наявності підстав для припинених у судовому порядку права відповідача на частку у спільному майні, тобто на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., оскільки спільне володіння і користування цією квартирою сторонами по справі є неможливим через стійкі конфліктні відносини між співвласниками - колишнім подружжям та негативний вплив таких конфліктів на їх спільну дитину, що тягне за собою порушення передбачених ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також конституційних прав і свобод учасників спірних правовідносин, передбачених ст.ст. 22, 28, 29, 31, 32 Конституції України. В свою чергу, на думку позивачки, припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 із сплатою йому з депозитного рахунку суду грошової компенсації за його частку у спільній частковій власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, оскільки, як було встановлено Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за змістом рішення від 08.07.2020 року у справі N?500/3666/17, яке набрало законної сили, "... згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за N? 185954989 від 23.10.2019 року, ОСОБА_2 , на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гнесько В.Г., належить житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 198,3 кв.м., житловою площею 127,8 кв.м.) та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0521 га, кадастровий номер :01:035:0367». Крім того, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.07.2020 року у справі N?500/3666/17 було встановлено, що "відповідач: ОСОБА_2 є працездатного людиною, має задовільний стан здоров`я, що дозволяє йому працювати моряком", зокрема, судом було встановлено, що "... у 2017 році, з часу звернення позивача ОСОБА_1 з позовом, а саме з 05.06,20 17 року відповідач ОСОБА_2 , на свій рахунок отримав наступні транзакції: 30.06.2017 року на суму 1000 доларів США; 31.07.2017 року на суму 6000 доларів США, 31.08.2017 року на суму 5000 доларів США, 30.09.2017 року на суму 6000 доларів США, 19.10.2017 року на суму 3193,76 доларів США. Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідач документувався посвідченням особи моряка». Поряд із зазначеним, щодо майнового стану ОСОБА_2 Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за змістом рішення від 08.07.2020 року у справі №500/3666/17 також було встановлено, що "... згідно довідки наданої територіальним сервісним центром №5144, регіонального сервісного центру в Одеській області Міністерства внутрішніх справ України, 20.03.2018 року на ім`я ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб «SUZUKI GRAND VITARA». Між тим, не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1 по даній справі, ОСОБА_2 звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з відзивом на позовну заяву від 06.04.2022 року, відповідно до якого в обґрунтування своїх заперечень на позов наголошував на тих обставинах, що «…фактично 80% позовної заяви зводиться до цитування правових норм та текстів судових рішень у справах, які раніше розглядалися судами різни інстанцій (і не лише за участі позивача і відповідача). Проте така інформація не має будь-якого відношення до предмету доказування по даній справі». Між тим, поза увагою відповідача залишились вимоги п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України відповідно до яких позовна заява повинна містити, у тому числі, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Попри критичне ставлення відповідача до "цитування правових норм", Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду за змістом постанови від 08.04.2020 року у справі N? 761/41071/19 (провадження N? 61-2192св20) зазначив, що "Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ШТК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги". В свою чергу, цитування текстів судових рішень у справах, які раніше розглядалися судами різних інстанцій (і не лише за участі позивача і відповідача)", попри критичне ставлення відповідача, на нашу думку, дозволяє позивачці з дотримання вимог ч. 5 ст. 82 ЦПК України обґрунтувати зміст та термін існування (триваючий характер) конфліктних відносин між сторонами по справі, що об`єктивно робить неможливим спільне володіння і користування останніми спірною квартирою з огляду на негативний вплив таких систематичних конфліктів на психіку спільної дитини колишнього подружжя - неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З урахуванням зазначеного, вважає за доцільне нагадати відповідачу, що відповідно до ч.ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Поряд із вищезазначеним, з урахуванням приведеної вище норми 4. 5 ст. 82 ЦПК України, вважає такими, що не заслуговують уваги суду, також висновки відповідача за змістом відзиву на позовну заяву від 06.04.2022 року про те, що "... долучені позивачем до матеріалів справи судові рішення по справах N?500/6458/17 та N?500/3666/17 не є доказами, на підставі яких можливо встановити обставини, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України". Між тим, віддаючи належне кмітливості відповідача, зміст відзиву на позовну заяву від 06.04.2022 року містить дотепний висновок про те, що "Єдине, що можливо встановити з поданого позову це те, що правовою підставою для позбавлення відповідача права власності на частку у спірній квартирі позивач вказує положення статті 365 ЦК України", а також недоречне, за твердженням відповідача, "цитування правових норм" та якийсь там "аналіз положень статі 365 ЦК України". При цьому, посилаючись на висновки, викладені "у постановах Верховного Суду України від 16.01.2012 року по справі N? 6-81 кс 11, від 15.05.2013 року по справі N?6-37цс13 та від 02.07.2014 року по справі N? 6-68414", відповідач за змістом відзиву на позовну заяву від співвласників (співвласника) можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім ї, і за умов попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об?єкта, який є спільним майном" (постанова ВС КС від 18.07.2019 року у справі N?210/2236/15-11). Таким чином, зміст п.п.3. 4 ч. 1 ст. 365 ШК України, покладених ОСОБА_1 в обґрунтуванням підстав задоволення позовних вимог у даній справі, на нашу думку, дозволяє дійти висновку про те, що предмет судового дослідження у даній справі пов`язаний: по-перше, з встановленням обставин неможливості фактично сумісного проживання сторін у спірній квартирі: по-друге, з встановленням майнового стану відповідача з метою визначення судом наявності або відсутності істотної шкоди інтересам відповідача та членам його сім?ї, у тому числі його доньці - неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ст. 3 СК України), у зв`язку з припиненням прав відповідача у спільній частковій власності на спірну квартиру. Але, незважаючи на викладене, відповідач, в контексті приведених вище висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за змістом постанови від 18.07.2019 року у справі N?210/2236/15-ц (провадження N? 61-339246в18), за змістом відзиву на позовну заяву від 06.04.2022 року, наголошує на тому, що, оскільки сторони у спорі володіють рівними частками у праві власності на спірну квартиру, тому частка відповідача не може вважатися незначною у порівнянні з часткою позивачки. На думку відповідача, позбавлення його "... права власності на 1/2 частку у квартирі на користь позивача (яка володіє такою ж за розміром часткою) буде порушенням принципу рівності, передбаченого ст. 41 Конституції України та ч. 2 ст. 318, ч. 3 ст. 319 ЦК Україні. Але, з таким висновком відповідача погодитись не можна, оскільки істотність шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї, на нашу думку, повинна враховуватись судом виходячи з майнового стану співвласника, а також інтересів членів його сім`ї (якими, відповіда, звісно, не переймається). В свою чергу, посилання відповідача на норми ст. 41 Конституції України та ч. 2 ст. 318, 4, 3 ст. 319 ЦК України" в обґрунтування нібито порушення його прав є декларативними з огляду на ті обставини, що норми ст. 365 ЦК України, як раз є виключенням з загальних принципів, встановлених цивільним законодавством України, тобто є нормою "спеціального права", яка підлягає першочерговому застосуванню у чітко визначених нею випадках. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за змістом постанови від 30.05.2018р. у справі N? 760/8958/15-ц (провадження N?61-4860св18) з посиланням на правові висновки постанови Верховного Суду України від 02 липня 2014 року N? 6-6812 наголосив на тому, що "Висновок про істотність шкоди, яка може бути задана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном". Так, на думку суду касаційної інстанції, в межах провадження у справі N? 760/8958/15-ц "Судом першої інстанції правильно зазначено, що відповідачу належить 1/3 частина спірної квартири, указана частина у порівнянні із частинами співвласників, яким також належить по 1/3 частині квартири, не може бути визначена як незначна; зазначене житло є єдиною власністю відповідача, припинення на яку завдасть останній істотну шкоду". Таким чином, приведений вище висновок Верховного Суду, на нашу думку, прямо вказує на те, що при вирішенні питання істотності шкоди інтересам відповідача та членів його сім`ї при застосування норми п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України вирішальне значення мас не арифметичний розмір ідеальної частки у спільній частковій власності на нерухоме майно учасників спірних правовідносин, як такий, я конкретні обставини справи, які обумовлюють майновий стан відповідача, його забезпеченість іншим житлом зокрема, та особливості об`єкта, який є спільним майном. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми прави до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням зазначеного, твердження відповідача за змістом відзиву на позовну заяву від 06.04.2022 року про те, що сторони у спорі володіють рівними частками у праві власності на спірну квартиру, тому частка відповідача не може вважатися незначною у порівнянні з часткою позивачки, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦІК України, висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за змістом постанови від 30.05.2018 року у справі N?760/8958/15-ц (провадження N? 61-4860св18), сам по собі не має правового значення при вирішенні спірних правовідносин між сторонами у даній справі. Крім зазначеного, відповідач за змістом відзиву на позовну заяву від 06.04.2022 року наголошує також на тому, що "… позивачем не надано доказів того, що спірна квартира є неподільною і частка з неї не може бути виділена в натурі". На думку відповідача, "Дані обставини могли бути підтверджені висновками судово-будівельної експертизи або іншими належними та допустимими доказами, що свідчитимуть про наявність чи відсутність технічної можливості відповідно до вимог у галузі будівництва виділити 1/2 частину квартири для проживання та користування, який належить на праві спільної часткової власності відповідачу. Проте такі докази в матеріалах справи відсутні". При цьому, на нашу думку, поза увагою позивача залишились ті обставини, що підставами позову ОСОБА_1 , у даній справі с норми п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, а не норма п. 1 ч. 1 ст. 365 ЦК України, відповідно до якої право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі. 3 огляду на викладене, правомірним вбачається висновок про те, що заявлені відповідачем обставини наявності чи відсутності технічної можливості відповідно до вимог у галузі будівництва виділити 1/2 частину квартири для проживання та користування" не співвідносяться з предметом судового дослідження у даній справі, оскільки не заявлялись ОСОБА_1 в якості підстав позову по даній справі. У даному випадку відповідач за змістом відзиву на позовну заяву від 06.04.2022 року лише помилково ототожнює неможливість спільного володіння і користування майном" відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України з "неможливістю виділення частки в натурі, як незначної відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 365 ЦК України, чим штучно звужує коло обставин, що підлягають встановленню під час розгляду даної справи. В свою чергу. «Що ж стосується наданих позивачем в якості доказів роздруківок листування з відповідачем" останній за змістом відзиву на позовну заяву від 06.04.2022 року зазначає наступне. За твердженням відповідача, "Зміст повідомлень, які відповідач надсилав позивачу, спотворено з метою створення у суду враження про начебто конфліктну поведінку ОСОБА_2 . Разом з цим вказані обставини не відповідають дійсності, так як насправді відповідач неодноразово звертався до позивача лише з одним проханням - припинити тривале порушення його прав на користування житлом і надати доступ до квартири. Будь-яких погроз пошкодження спірної квартири відповідач не висловлював і це є нелогічним, адже таким чином він би завдав шкоду не лише майну позивача, а й своєму власному. При цьому всі дії відповідача були спрямовані лише для досягнення однієї мети - довести до відома позивача потребу у виконанні ухваленого іменем України судового рішення по справі N?500/6458/17 та отримати доступ до користування належним ОСОБА_2 житлом". На думку ОСОБА_2 , "Правомірні дії, спрямовані на захист порушеного права власності, не можуть спричиняти для позивача жодних правових наслідків, а також не можуть бути підставою для позбавлення права власності згідно ст. 365 ЦК України". При цьому, під правомірними діями, відповідачем, напевне, розуміються повідомлення наступного змісту (цитата): "На следующий раз готов РАСТВОРИТЕЛЬ) Извени, но еще хочу предупредить ВЕСЬ твой подьезд что очень скоро их соседями снанут ЦИГАНЕ ) ой, пардон РОМЫ ); "Ничего личного, просто БИЗНЕС..." або «Через месяц, я буду в реєстре собствиников кв. N?9 при чрезвычайных ситуациях (не дай бог, конечно) МЧС вскроет твою квартиру ЛЕГКО... Я просто буду на это смотреть... А че там у тебя сгорит или ПРОПАДЕТ, - я тут не при делах! Я лишь попытался СПАСТИ СВОЮ СОБСТВЕННОСТЬ! ОСОБА_9 позови с ОГНЕТУШИТЕЛЕМ! )))». Тим не менше, як вбачається із змісту пояснень від 01.06.2022 року, надані ОСОБА_1 за наслідками виклику наряду поліції на «102», на адресу Відділу організації несення служби в м. Ізмаїл Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, до теперішнього часу позивачка залишається об`єктом нападок, психологічного та морального тиску з боку відповідача, що, на нашу думку, аж ніяк не ототожнюється за "правомірними діями, спрямованими на захист порушеного права власності" (на чому наполягає відповідач). З урахуванням зазначеного, та попри роздратованість відповідача тими обставинами, що "... фактично 80% позовної заяви зводиться до цитування правових норм та текстів судових рішень", вважаємо за доцільне звернути увагу відповідача на те, що "правомірними діям спрямованими на захист порушеного права власності" є запроваджені Главою 29 Розділу І Книги третьої ЦК України засади захисту права власності, а не обклеювання спірної квартири роздруківками судових рішень, телефонні погрози на адресу позивачки, тощо. Крім того, в обґрунтування своїх заперечень на позов відповідач за змістом відзиву на позовну заяву від 06.04.2022р, серед іншого, наголошує на тих обставинах, що "Дійсно, відповідач є власником житлового будинку АДРЕСА_2 . Проте, найближчим часом в даному будинку відповідач не матиме змоги проживати через потребу в проведенні ремонтних робіт. Крім того в зимово-осінній період, через значні витрати на опалення відповідач не може повноцінно використовувати даний житловий будинок для комфортного проживання. Тому відповідач вже тривалий час захищає своє право на користування спірною квартирою", у спосіб, про який зазначалось вище. Приведені вище доводи відповідача стосовно його намагання уникнути значних витрат на опалення для утримання житлового будинку, де ОСОБА_2 , весь час проживає, не мають нічого спільного із захистом "прав на користування спірною квартирою", а свідчать виключно про корисливі мотиви відповідача щодо забезпечення себе більш кращими (комфортними) умовами життя за рахунок позивачки. Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за змістом рішення від 29.11.2019 року по цивільній справі N?500/6458/17 було встановлено, що " .. позивач не проживав в квартирі АДРЕСА_1 у зв?язку з тим що мав інше житло, що йому подарувала мати. Допитані в судовому засіданні свідки пояснили: ОСОБА_4 , що після розірвання шлюбу невістка ОСОБА_1 перейшла жити до неї, а в купленій квартирі робила ремонт, після закінчення ремонту з дитиною перейшли жити в квартиру, її син ОСОБА_2 , в квартирі не проживав: Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 повідомили суду, про те що, ОСОБА_1 за рахунок аліментів та власних коштів сама робила ремонт в квартирі, чим значно покращила її стан, позивач ОСОБА_2 , їй не допомагав і в квартирі не проживав. В 2017 році виникла конфліктна ситуація між колишнім подружжям, відповідач не пустила позивача в спільну квартиру оскільки вважала себе одноособовою власницею, так як колишній чоловік не робив ремонту в квартирі, та не мав наміру вселитись в неї. Сторони з цього приводу звертались в поліцію». Крім зазначеного, ОСОБА_2 , за змістом відзиву на позовну заяву від 06.04.2022 року по справі N? 946/654/22 посилається також і на ті обставини, що "…на сьогодні в Ізмаїльському міськрайонному суді розглядається справа N?946/263/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 . Тобто, позивач в іншому судовому спорі претендує ще й на частку у праві власності на будинок, що належить відповідачу". Також, за твердженням відповідача "... відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб?єкта) власності позивача перебувають земельні ділянки кадастрові номера :01:031:0176, :01:031:0175 та житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 , придбані нею у 2014 році за оплатними договорами. Отже, як позивач, так і відповідач мають на праві власності інше нерухоме майно". З огляду на викладене, на думку відповідача, "... позбавлення відповідача права власності на частку у спірній квартирі з огляду на те, що він має інше нерухоме майно, є протиправним". Але, як зазначалось вище, з урахуванням висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за змістом постанови від 30.05.2018 року у справі N? 760/8958/15-ц (провадження N? 61-4860св18), змісту норм п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України покладених ОСОБА_1 в якості підстав позову у даній справі, дозволяє дійти висновку про те, що предмет судового дослідження у даній справі пов`язаний: по-перше. з встановленням обставин неможливості фактично сумісного проживання сторін у спірній квартирі; по-друге, з встановленням майнового стану відповідача з метою визначення судом наявності або відсутності істотної школи інтересам відповідача та членам його сім?ї, у тому числі його доньці - неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ст. 3 СК. України), у зв?язку з припиненням прав відповідача у спільній частковій власності на спірну квартиру. Інакше кажучи, такі обставини, як майновий стан ОСОБА_1 , наявність або відсутність у позивачки на праві власності іншого нерухомого майна тощо не входять до предмету доказування, а рівно не виливають на результати вирішення спірних правовідносин щодо припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову іншого співвласника, у зв?язку з чим не заслуговують на увагу суду. Як вбачається із змісту відзиву на позовну заяву від 06.04.2022 року по справі N? 946/654/22, в обґрунтування своїх заперечень на позов по даній справі, гр. ОСОБА_2 , крім іншого, посилається на відсутність в матеріалах справи доказів «... реальної вартості частки відповідача у праві власності на спірну квартиру, так і доказів внесення відповідної суми на депозитний рахунок суду». З огляду на викладене, на думку відповідача, за таких обставин позов не підлягає задоволенню у зв?язку з недотриманням позивачем вимог ч. 2 статті 363 ЦК України" відповідно до яких суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості (а не "реальної вартості") цієї частки на депозитний рахунок суду. Але, на нашу думку, приведені вище доводи відповідача не заслуговують уваги суду з огляду на ті обставини, що визначена ОСОБА_1 за змістом позовної заяви у даній справі ціна позову у сумі 73 397 грн. є нічим іншим, як 1/2 від вартості цієї квартири, визначеної умовами п. 1.3 договору купівлі-продажу від 04.11.2011 року за реєстр. N?5701, на підставі якого позивачка набула право власності на спірне майно. При цьому, відповідно до умов п. 2.1 договору купівлі-продажу від 04.11.2011 року за реєстр. N?5701 його сторонами було чітко визначено, що "Ціна квартири, що купується Покупцем за цим Договором, становить 146794,00 грн., які сплачуються Покупцем одночасно з підписанням цього Договору. Зазначена ціна встановлена за згодою Сторін цього Договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам". З урахуванням зазначеного, правомірним вбачається висновок про безпідставне ототожнювання відповідачем за змістом відзиву на позовну заяву від 06.04.2022 року по справі N?946/654/22 термінів "реальної вартості" квартири (упущеної вигоди) та "вартості" (ціни купівлі-продажу) квартири, застосованого законодавцем в ч. 2 ст. 365 ЦК України, що, не потребує доказування позивачем експертним шляхом поточної ринкової вартості спірного майна за позовними вимогами про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника. В свою чергу, інший підхід порушуватиме права та охоронювані законом майнові інтереси позивачки, оскільки, як було встановлено Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за змістом рішення від 29.11.2019 року по цивільній справі N?500/6458/17, "... після розірвання шлюбу невістка ОСОБА_1 перейшла жити до неї, а в купленій квартирі робила ремонт, після закінчення ремонту з дитиною перейшли жити в квартиру, її син ОСОБА_2 в квартирі не проживав. Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 повідомили суду, проте що, ОСОБА_8 за рахунок аліментів та власних коштів сама робила ремонт в квартирі, чим значно покращила її стан, позивач ОСОБА_2 їй не допомагав і в квартирі не проживав". Поряд із зазначеним, вимоги ч. 2 ст. 365 ІК України щодо попереднього внесення позивачем вартості частки спірного майна на депозитний рахунок суду, визначають умови для ухвалення рішення суду про припинення права особи на частку у спільному майні, а не умови для звернення до суду з відповідним позовом. Інакше кажучи, зміст ст. 365 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що позивач має право на будь-якій стадії судового процесу виконати приведені вище вимоги Закону щодо попереднього внесення вартості частки спірного майна на депозитний рахунок суду до розгляду справи по суті, у зв`язку з чим доводи відповідача в цій частині заперечення на позов не мають вирішального значення для суду на даній стадії судового процесу (підготовче провадження). Як вбачається із змісту ухвали від 07.02.2022 року про відкриття провадження по цивільні справі N?946/654/22 Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області позивачу у відповідності до ч. 4 ст. 179 ЦПК України було встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву до подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам ч.ч. 3, 5 ст. 178 ЦІК України, копія як одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи". Але, вищезазначений процесуальний строк для надання до суду відповіді на відзив представником позивачки був пропущений за незалежних від нього обставин у зв?язку з отриманням копії відзиву на позовну заяву від 06.04.2022 року по справі N?946/654/22 сплив 12.07.2022 року під час чергового судового засідання по даній справі. Крім того, 02.03.2022 року Рала суддів України оприлюднила рекомендації роботи судів в умовах воєнного стану відповідно до яких, у тому числі, роз`яснила, питання застосування процесуальних строків та зазначила, що "воєнний стан не впливає на їх перебіг, проте може бути поважною причиною для поновлення або продовження процесуального строку". Враховуючи викладене, просить суд визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 процесуального строку для подання відповіді від 25.07.2021 року на відзив ОСОБА_2 від 06.04.2022 року на позовну заяву, поновити ОСОБА_1 процесуальний строк для подання відповіді від 25.07.2021 року на відзив ОСОБА_2 від 06.04.2022 року на позовну заяву, позов ОСОБА_1 задовольнити повністю (а.с.112-116, 156-160 т.1).

01.08.2022 року ОСОБА_2 надав суду заперечення на відповідь на відзив, в яких вказав, що доказів, які б підтверджували саме неможливість спільного володіння та користування квартирою позивач не додає ні до позову, ні до відповіді на відзив (особливо, зважаючи на те, що відповідач у спірній квартирі не проживав та не користується нею, в тому числі у зв`язку з протиправною поведінкою позивача). Також, позивач не обґрунтовує та не підтверджує свої твердження про те, як саме конфліктні ситуації та неприязні стосунки між позивачем та відповідачем (про наявність яких стверджує позивач) унеможливлюють володіння та користування спірною квартирою. Тому, позивачем не доведено неможливість спільного володіння та користування разом з відповідачем спірною квартирою, а отже, й наявність достатніх підстав для примусового позбавлення відповідача права на частку у майні згідно п.3 ч.1 ст. 365 ЦК України. Що стосується посилання позивача на захист інтересів дитини ОСОБА_10 , 2009 року народження, то ні до позову, ні до відповіді на відзив не надано жодного доказу того, що з боку ОСОБА_2 вчиняються будь-які дії, які можуть загрожувати безпеці доньки, а також негативно впливають на її стан. Насправді, позивач, в черговий раз цинічно маніпулює донькою з єдиною метою: створення у суду враження про начебто залежність між безпекою дитини та володіння відповідачем часткою у спірній квартирі. Саме по причині проживання у спірній квартирі доньки, позбавлення ОСОБА_2 права власності на частку у цій квартирі завдасть істотної шкоди його інтересам та інтересам та інтересам члена його сім`ї (тобто, доньки). Зокрема, спільне проживання в квартирі відповідача та його доньки дозволить ОСОБА_2 більш тісно спілкуватися з нею, брати участь у її вихованні, разом проводити вільний час. Вказав, що обставини, викладені у поясненнях від 01.06.2022 року та у заяві ОСОБА_1 від 01.06.2022 року, що були надані співробітнику патрульної поліції, зафіксовані зі слів ОСОБА_1 , яка умисно спотворює обставини, а іноді просто вигадує неправдиву інформацію про противоправну поведінку відповідача з метою її використання в подальшому в якості доказів у численних судових процесах. Проте, як обставини, повідомлені в заяві та поясненнях від 01.06.2022 року, так і інші голослівні звинувачення ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження за результатами перевірок, проведених правоохоронними органами. Тому, такі документи не можуть бути доказами здійснення відповідачем відносно позивача психологічного чи морального тиску. Водночас, належних доказів на підтвердження такого факту до матеріалів справи не надано. Стосовно доводів позивача про те, що обставини, встановлені судовими рішеннями по інших справах, необхідні для підтвердження згідно п.5 ст. 82 ЦПК України майнового стану відповідача, а отже для доведення того, що припинення права на частку у спірній квартирі не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, зазначає наступне. Обставини, встановлені при розгляді справ N?500/6458/17 та N?500/3666/17 (на які посилається позивач), стосуються розміру та джерел доходу ОСОБА_2 , отримуваного у 2017 році, тобто 5 років тому. Проте обставини, встановлені вказаними рішеннями, не підтверджують майнового стану відповідача на момент розгляду справи N?946/654/22. Разом з цим на сьогодні відповідач є безробітним, жодних доходів як на території України, так і за її межами не отримує, а у зв?язку із запровадженням в Україні правового режиму воєнного стану не має змоги навіть теоретично реалізувати свої професійні навички, влаштувавшись моряком на іноземних суднах. Тому обставини, встановлені судом станом на 2017 рік, не мають жодного доказового значення в частині підтвердження дійсного майнового стану відповідача станом на 2022 рік. Стосовно доводів позивача про наявність у відповідача корисливих мотивів, та забезпечення себе більш комфортними умовами проживання за рахунок позивача, зазначив наступне. «Корисливі мотиви» відповідача на думку позивача полягають в тому, що відповідач, бажаючи мінімізувати витрати на комунальні послуги при користуванні будинком АДРЕСА_2 , має намір в осіннє-зимовий період проживати у спірній квартирі. Разом з цим в загальному розумінні корисливий мотив - це прагнення до збагачення. Проте бажання відповідача (який вже протягом тривалого часу є безробітним та не має постійних джерел доходів) проживати у спірній квартирі викликано зовсім іншими причинами, а саме потребою в заощадженні коштів (у т.ч. шляхом мінімізації витрат на утримання будинку АДРЕСА_2 ). Таким чином у відповідача немає жодного корисного мотиву в бажанні проживати у спірній квартирі, законним співвласником якої він є. Крім того ОСОБА_2 не бажає досягти більш комфортних умов проживання за рахунок позивача, оскільки, на відміну від ОСОБА_1 , не претендує на її частку у праві власності на спірну квартиру, а лише бажає користуватися майном, що належить йому на праві спільної часткової власності. До того ж всі зусилля, які відповідач вчиняє протягом 5 років для захисту свого права на користування квартирою, а також суттєве погіршення майнового стану відповідача по причині відсутності стабільного доходу та потреба у зв?язку з цим мінімізувати всі можливі витрати (у т.ч. використовуючи для проживання спірну квартиру), свідчить про те, що позбавлення відповідача права на частку у цій квартирі завдасть істотної шкоди його інтересам. Стосовно доводів позивача про те, що саме вона зробила ремонт у спірній квартирі, чим значно покращила її стан, зазначив наступне. По-перше, дана обставина не має жодного доказового значення у спорі по справі N?946/654/22, оскільки не є підставою для припинення права власності на спірну частку у квартирі за п.3 ч.1 ст.365 ЦК України. По-друге, ремонт у квартирі було зроблено ОСОБА_1 повністю за кошти, надані ОСОБА_2 , ще й до того ж на утримання дитини (аліменти). Тобто власних фінансів в ремонт спільного майна відповідач не вкладала, а використала для оплати ремонту аліменти, за рахунок яких мала утримувати доньку. Дана обставина не заперечувалася ОСОБА_1 при розгляді судом спору по справі N?500/6458/17. Стосовно доводів позивача про те, що майновий стан ОСОБА_1 , наявність або відсутність у неї на праві власності іншого нерухомого майна не входить до предмету доказування, зазначив наступне. У відзиві на позов дійсно відповідач зазначав про наявність у власності земельних ділянок кадастрові номера :01:031:0176, :01:031:0175 та житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 , придбані нею у 2014 році за оплатними договорами. При цьому такі відомості відповідач повідомив у зв?язку з тим, що позивач намагалася суд ввести в оману, стверджуючи у позові, що вона не має на праві власності іншого нерухомого майна. Стосовно можливості судового розгляду позову по справі N?946/654/22 без виконання вимог ч.2 ст.365 ЦК України, зазначаю наступне. Виходячи з вимог ч.2 статті 365 ЦК України рішення про припинення права особи на частку у спільному майні може бути прийняте судом лише за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Верховний Суд України у постанові «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», вказав, що розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. (абз. 4 п. 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»). За таких обставин не можливо під дійсною вартістю спірного майна розуміти ціну, вказану в п.2.1. Договору купівлі-продажу від 04.11.2011 року за реєстр. N?5707, оскільки з моменту вчинення цього правочину пройшло вже більше 10 років, протягом яких вартість нерухомого майна істотно збільшилася. Тому вартість спірної квартири, зазначена в даному договорі, не є дійсною вартістю спірного майна на час розгляду справи судом. Виходячи з вимог статтями 83, 197 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, або ж завчасно повідомити суд про неможливість подання доказів. При цьому питання, пов`язані зі збором доказів чи призначенням експертиз, вирішуються судом саме в підготовчому провадженні (на підготовчому засіданні). Проте під час підготовчого засідання до матеріалів справи позивачем не долучено належних доказів, на підставі яких можливо було б встановити дійсну вартість квартири на час розгляду справи (з якої має розраховуватися розмір грошової компенсації), а також, не заявлено клопотання про призначення судової експертизи (за відсутності інших належних доказів вартості спірної частки). Також, не додано доказів виконання позивачем вимог ч.2 ст. 365 ЦК України, а саме, внесення на депозитний рахунок суду коштів в розмірі, що відповідає дійсній вартості частки відповідача у праві власності на спірну квартиру. З огляду на викладене, ОСОБА_2 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.151-153 т.1).

Відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №СВ08358683/1 від 23.04.2024 року ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок суду грошові кошти у рахунок вартості частини квартири за адресою: АДРЕСА_4 , у розмірі 73 397,00 грн. (а.с.97 т.2).

Вислухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В судовому засіданні встановлено, що сторони з 07.06.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31.08.2012 року, рішення набрало чинності 11.09.2012 року (а.с.25 т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 04.11.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гнесько В.Г., ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с.18-19 т.1).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.01.2022 року №295640809 ОСОБА_1 зареєстрована власницею квартири АДРЕСА_1 (1/1 частка) на підставі договору купівлі-продажу, ВРН №977929, ВРН №977930, 04.11.2011, приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гнесько В.Г. реєстр №5701 (а.с.24 т.1).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року по справі №500/6458/17 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя задоволено, визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м. (а.с.26-28 т.1).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду за змістом постанови від 15.12.2021 року по справі №500/6458/17 (провадження №61-9979 св 21) скасовано постанову Одеського апеляційного суду від 20.05.2021 року та залишено в силі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року по справі №500/6458/17 (а.с.29-31 т.1).

Відповідно до Висновку судової будівельно-технічної експертизи судового експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Петрушиної О. №23-1716 від 30.08.2023 року: 1. Враховуючи те, що через відсутність технічної можливості організувати додатковий вхід - вихід, виділити житлові кімнати, додаткові приміщення для окремого передпокою, коридору, кухні, ванної кімнати, туалету, для кожного співвласника окремо неможливо, без порушення вимог п.п. 5.17, 5.19, 5.20, 5.22, 5.23 державних будівельних норм України ДБН В.2.2-15-20019 [3], квартира АДРЕСА_1 не підлягає розділу в натурі в ідеальних частках або в частках з незначним відступом від ідеальних, згідно п.14 Постанови Пленуму ВСУ N?20 від 22.12.1995р. [4]. 2. Квартира АДРЕСА_1 є неподільною. 3. З урахуванням незначних відхилень від ідеальних часток, можливо виділити співвласнику N?1 житлову кімнату «б» площею 12,6 м2, співвласнику N?2 - житлову кімнату «7» площею 16,2 м2 квартири АДРЕСА_1 . Місця загального користування (коридор, вбудована шафа, туалет, кухня, ванна кімната, балкон, лоджія) залишити у спільному користуванні співвласників № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 (а.с.25-30 т.2).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 на підставі статті 365 ЦК України просила припинити право власності ОСОБА_2 посилаючись на наявність передбачених пунктами 3, 4 частини 1 статті 365 ЦК України підстав припинення права власності, вказує на те, що між нею та ОСОБА_2 існують неприязні стосунки, у зв`язку з чим спільне володіння та користування квартирою є неможливим. Припинення права на частку не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 та членам його сім`ї

Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи судового експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Петрушиної О. №23-1716 від 30.08.2023 року квартира АДРЕСА_1 є неподільною, однак з урахуванням незначних відхилень від ідеальних часток, можливо виділити співвласнику N?1 житлову кімнату «б» площею 12,6 м2, співвласнику N?2 - житлову кімнату «7» площею 16,2 м2 квартири N? 9, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Місця загального користування (коридор, вбудована шафа, туалет, кухня, ванна кімната, балкон, лоджія) залишити у спільному користуванні співвласників № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 .

При цьому, як вбачається з матеріалів справи між сторонами неприязні відносини у зв`язку з численними судовими спорами пов`язаними з утриманням спільної дитини та розподілу спільного майна, що підтверджується рішеннями Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року по справі №500/6458/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного сумісного майна подружжя, від 08.07.2020 року по справі №500/3666/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину (а.с.26-28, 35-39 т.1).

Як вбачається з листа Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області від 28.03.2024 року № 65/52- вх32/аз, копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 28.03.2024 року щодо кримінального провадження № 0000366 станом на день їх надання триває досудове розслідування за заявою ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 самовільно, всупереч установленому законом порядку вчиняє дії, правомірність яких оспорюється (а.с.85, 86 т.2).

Однак, дані обставини, а також переписка між сторонами не свідчать про неможливість спільного користування квартирою сторонами. Доказів притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності суду надано не було.

Що стосується істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику ОСОБА_2 у зв`язку з припиненням його права на частку квартири, суд приходить до наступного висновку.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року по справі №500/6458/17 (а.с.26-28 т.1) встановлено, що «У період шлюбу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04.11.2011 року набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 », «після розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розподіл спільного майна подружжя не було проведено», «позивач не проживав в квартирі АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що має інше житло, що йому подарувала мати» (аркуш 3 рішення суду).

Дійсно, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 371090595 від 22.03.2024 року ОСОБА_2 зареєстрований власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.80-84 т.2). Крім того, в своїх поясненнях наданих суду він підтвердив, що проживає в будинку разом з дружиною, однак має намір вселитися в квартиру АДРЕСА_1 . Тобто, наявність іншого житла у відповідача свідчить про відсутність завдання істотної шкоди ОСОБА_2 внаслідок припинення за ним права на частку в спільній квартирі.

При цьому згідно ч.2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Позивачка ОСОБА_1 при визначені вартості частки квартири виходить із вартості цієї квартири визначеної в п. 1.3 договору купівлі-продажу від 04.11.2011 року, а саме 146794 грн./2=73 397,00 грн. Тобто, виходячи з оцінки квартири складеної більш ніж 10 років тому.

Виходячи з цього розрахунку ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок суду грошові кошти в якості вартості частини квартири за адресою: АДРЕСА_4 , у розмірі 73 397,00 грн., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №СВ08358683/1 від 23.04.2024 року (а.с.97 т.2).

Однак, як роз`яснено в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.1998 за №15), в пункті 12, «в ході вирішення питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. При цьому, під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості».

Відповідач заперечував щодо вартості частки квартири, посилаючись на те, що її вартість на час розгляду справи інша. Позивачка не надала суду доказів дійсної вартості квартири на час розгляду справи, та до суду з проханням призначення експертизи з метою визначення вартості квартири не зверталася.

Таким чином, суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено неможливості володіння і користування спірним майном (квартирою) разом з відповідачем, а також, що вартість частки квартири внесена нею на депозитний рахунок суду є дійсною вартістю квартири, і виплата відповідачу компенсації в такому розмірі не завдасть відповідачу істотної шкоди.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права особи на частку у спільному майні співвласників, визнання права власності.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_2 , суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Вимогами ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2019 року по справі №500/6458/17, залишеним без змін Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду за змістом постанови від 15.12.2021 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя задоволено, визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м. (а.с.26-28 т.1).

В своїх листах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 від 01.02.2022 року звертався до неї з проханням, як співвласник квартири АДРЕСА_1 з метою реалізації своїх правомочностей стосовно володіння та користування спільним майном, узгодити порядок користування спільними приміщеннями квартири та надати ключі від вхідних дверей квартири, що підтверджується листами, рекомендованими повідомленнями з описом. (а.с. 78, 78 зворот т.1)

У відповіді на лист від 01.02.2022 року (а.с. 81 т.1) ОСОБА_1 пояснила, що питання вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 буде вирішено виключно в судовому порядку, за умови встановлення такого порядку користування квартирою, при якому не будуть порушені права іншого співвласника квартири, а також спільної неповнолітньої доньки.

Стаття 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 (провадження № 61-12938св23).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 в користуванні спільним майном квартирою, тому вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення у квартиру, зобов`язання відповідачку передати ОСОБА_2 ключі від вхідних та інших дверей цієї квартири підлягають задоволенню.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

ОСОБА_2 в своєму позові просить суд зобов`язати ОСОБА_1 і в подальшому не чинити перешкод у користуванні частиною квартири АДРЕСА_1 .

Виходячи з положень ч.1 ст. 4 ЦПК України вимоги в подальшому не чинити перешкод у користуванні частиною квартири не підлягають задоволенню.

Вирішуючи вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди, а також причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 (зі змінами до пункту 9 внесеними постановою від 25.05.2001 р. №5), роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оскільки позивач не надав суду доказів завдання йому моральної шкоди, вимоги щодо відшкодування моральної шкоди на думку суду не доведено належними доказами позивачем, тому суд приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права особи на частку у спільному майні співвласників, визнання права власності не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення у квартиру, зобов`язання відповідачку передати ОСОБА_2 ключі від вхідних та інших дверей цієї квартири та стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню в частині усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення у квартиру, зобов`язання відповідачку передати ОСОБА_2 ключі від вхідних та інших дверей цієї квартири. В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в подальшому не чинити перешкод у користуванні частиною квартири стягнення моральної шкоди необхідно відмовити у зв`язку з відсутністю доказів завдання моральної шкоди, а також у зв`язку з тим, що захисту підлягає невизнане та порушене право.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ч. 1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у задоволенні первісного позову судом відмовлено, судові витрати покладаються на позивачку. Також, враховуючи, що зустрічний позов задоволено судом, частково, судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку із чим з відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 , на користь позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 316, 321, 365 ЦК України, керуючись ст.ст. 11-13, 76-82, 89. 141, 259, 263-265, 268, 273, 315, 354-355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 , до ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_7 , про припинення права особи на частку у спільному майні співвласників, визнання права власності відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_7 , до ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 , про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення у квартиру, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 ключі від вхідних та інших дверей квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , судовий збір у розмірі 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 16 червня 2025 року.

Суддя: Т.П.Пащенко