У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.06.2025 Справа №607/3260/19 Провадження №4-с/607/9/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Дзюбича В.Л., з участю секретаря судового засідання Кочмар С.М., представника скаржника адвоката Сампари Н.М., представника Тернопільського відділу Державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шевчук А.О., представника стягувача адвоката Строценя Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі скаргу ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби в місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ростовського Романа Вікторовича від 31.07.2024 року у виконавчому провадженні ВП № 59325080 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами,

УСТАНОВИВ:

Скаржник ОСОБА_1 звернувся в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із скаргою, в якій він просить визнати дії старшого державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби в місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 неправомірними; визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби в місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 від 31.07.2024 року у виконавчому провадженні ВП № 59325080, а саме: постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 31.07.2024 по виконавчому провадженні ВП № 59325080.

В обґрунтування поданої скарги представник скаржника адвокат Сампара Н.М. вказала, що 03.12.2024 близько 12:25 годин по вулиці Д. Лук`яновича, 1В, що у місті Тернопіль, поліцейським 2 взвод 1 рота 1 батальйону управління патрульної поліції в Тернопільській області, рядовим поліції Кадубенком Русланом Сергійовичем, складено протокол Серії ЕПР1 № 187654 щодо притягнення до відповідальності ОСОБА_1 , за порушення ним ч. 3 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. З протоколу вбачається, що «03.12.2024 року об 11:35:00 годин в АДРЕСА_1 , водій ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 керував ТЗ «LEXUS 1x450», державний номерний знак НОМЕР_1 , відносно якого встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами постановою Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ВП № 59325080 від 31.07.2024 року чим порушив ст. 15 ЗУ ДР - Основні положення щодо допуску до керування т/з.

Про наявність даної постанови ВП № 59325080 від 31.07.2024 року, ОСОБА_1 дізнався зі слів працівників поліції, проте з повним текстом даної постанови він не був ознайомлений. Крім цього, звертає увагу суду на те, що на адресу реєстрації ОСОБА_1 , не надсилалася належним чином завірені копія даної постанови виконавцем, відповідно до вимог ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» (далі по тексту ЗУ «Про виконавче провадження»).

Скаржник зазначає, що оскаржувана постанова Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, по виконавчому провадженні ВП № 59325080 від 31.07.2024 р. розрахунок заборгованості зі сплати аліментів та інші матеріали виконавчого провадження - не надсилалася належним чином боржнику, ОСОБА_1 .

Крім цього, постанови, які зазначені в п. 1-4 ч. 9 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» надсилаються сторонам для відома не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення, що передбачено в ч. 10 цієї статті.

Оскаржувана постанова Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, по виконавчому провадженні ВП № 59325080 від 31.07.2024 року відноситься до переліку постанов, які визначені в п. 1-4, ч. 9 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме до пункту два: «про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами».

Таким чином, виконавець був зобов`язаний надіслати оскаржувану постанову від 31.07.2024 року боржнику, ОСОБА_1 , рекомендованим поштовим відправленням. Проте, вказаної постанови Позивачу так і не було належним чином направлено на адресу місця його реєстрації, чим виконавець Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, порушив процесуальні вимоги щодо винесення постанови від 31.07.2024 року.

Отже, державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не дотриманий порядок винесення оскаржених постанов.

Сукупний розмір заборгованість в 588 931,71 грн., накопичувався в період з 01.01.2022 року по 01.04.2024 року. Залишається незрозумілим чому, державний виконавець виніс оскаржувану постанову тільки в 2024 році, і посилається на той факт, що сума заборгованості перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці. Хоча дана підстава для винесення постанови про встанов-лення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами існувала і раніше в 2022-му та 2023-му роках.

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 21 березня 2018 року №855/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №849/31801 Про внесення змін до деяких наказів Міністерства юстиції України, а саме пункту 4 розділу XVI Особливості виконання рішень про стягнення аліментів Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України Про виконавче провадження, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Стаття 71 Закону передбачає, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови, а згідно з частиною 4 статті 11 Закону України Про виконавче провадження строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Отже, старшим державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 не дотриманий порядок винесення оскаржених постанов.

Окрім того, представник скаржника зауважує, що що ОСОБА_1 з березня 2022-го року по «20» вересня 2024-го року ніс службу в Збройних Силах України. Більше того, в період з 15.03.2022 по 16.07.2022, з 09.08.2022 по 22.08.2022, з 23.08.2022 по 12.10.2023, з 04.11.2022 по 21.02.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в н.п. Часів Яр, Донецької області, що вказано в Довідці № 6464 від 11.09.2024.

Відповідно до положень, які містяться в п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України за № 146 від 26.02.1993 року «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб», в редакції чинній станом на момент подання позову, законодавець передбачив: «з військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів внутрішніх справ, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, БЕБ, служби цивільного захисту та Державної кримінальновиконавчої служби, співробітників Служби судової охорони утримання аліментів провадиться з усіх видів грошового забезпечення, інших виплат, установлених законодавством, зокрема додаткової винагороди, яка виплачується на період воєнного стану, крім грошового забезпечення, що не має постійного ха-рактеру, та інших випадків, передбачених законом».

Тоді як, відповідно до ч. 1 ст. 69 ЗУ «Про виконавче провадження», підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, до 10-го числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи... щомісяця надсилають виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції.

Утримання аліментів із зарплати здійснюється бухгалтерією роботодавця, де працює боржник (п. 1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою КМУ від 26.02.93 р. № 146, далі - Перелік № 146).

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 з березня 2022-го року по «20» вересня 2024-го року ніс службу в ЗСУ і відповідно, отримував заробітну плату, як державний службовець, і його роботодавцем виступає Міністерство оборони України. Таким чином, обов`язок відраховувати та сплачувати на рахунок виконавця аліменти, покладається на роботодавця ОСОБА_1 , але аж ніяк не на нього. Хоча з довідок про доходи за 2022-й, 2023-й,2024-й рік, які додаються, вбачається, що будь-яких стягнення на сплату аліментів не здійснювалося.

Окрім того, 30.10.2024 року на підставі акта огляду МСЕК № 1810/5 складено Довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12ААГ № 694780, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , присвоєно ІІІ-ю (третю) групу інвалідності у зв`язку з «травма, так пов`язаною із захистом Батьківщини» довічно.

Згідно із змістом ч. 10 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» (далі по тексту ЗУ «Про виконавче провадження» тимчасове обмеження боржника у праві керувати т/з, не може бути застосовано в разі: використання боржником транспортного засобу у зв`язку з інвалідністю чи перебуванням на утриманні боржника особи з інвалідністю I, II групи, визнаної в установленому порядку, або дитини з інвалідністю.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю, що випливає з усього вище зазначеного, а також численних процесуальних помилок, які були допущені державним виконавцем при винесенні оскаржуваної постанови, є всі підстави вважати, що постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 21.07.2024 року, яка винесена старшим державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 по виконавчому провадженні ВП № 59325080 повинна бути скасована.

17.01.2025 Судом зареєстрований відзив на вкаргу поданий старшим державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Ростовським Р.В., який мотивний тим, що скарга до задоволення не підлягає, оскільки виконавче провадження № 59325080 відкрито 12.06.2019 на підставі судового наказу №607/3260/19 виданого 18.03.2019 Тернопільським міськрайоним судом Тернопільської обасті про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у розмірі 1/4 з усіх видів доходів але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.02.2019 року і до досягнення дитиною вноліття.

При цьому борг по аліментам, який згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.04.2024 складає 588931,71 грн., штрафні санкції на користь стягувана виконавчий збір та витрати виконавчого провадження ОСОБА_1 на терішній час сплачені не були.

На неоднаразові вимоги державного виконавця боржником ОСОБА_1 не було надано декларації про доходи та майно та пояснення щодо несплати останнім заборгованості.

31.07.2024 була винесена постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними та направлено сторонам згідно чинного законодавства.

Боржником не надавалася до віддіду довідка про інвалідність та довідка, що керування транспортним засобм є основним джерелом засобів для існування.

Тому, вважає що в задоволенні скарги слід відмовити.

В судовому засіданні представник скаржника адвокат Сампара Н.М. скаргу підтримала з підстав наведених в останній, просить її задовольнити у повному обсязі.

Представник державної виконавчої служби в судовому засіданні заперечила щодо задоволення скарги. Пояснила, що оскільки у боржника була заборгованість зі сплати аліментів, у державного виконавця були наявні підстави для встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами. Держаний виконавець вказала, що на даний час на заяву скаржника про здійснення перерахунку заборгованості зі сплати аліментів надана проміжна відповідь, оскільки державною виконавчою службою зроблені запити з метою отримання достовірної інформації про доходи боржника ОСОБА_1 .

Представник стягувача адвокат Строцень Т.О. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення скарги, оскільки встановлене відносно боржника тимчасове обмеження, відмовідає вимогам закону, так як за останнім числиться заборгованість зі сплати аліментів. У задоволенні скарги просить відмовити у повному обсязі, оскільки не доведено необхідність використання вказаного автомобіля у службових цілях. А також не доведено потреби використання вказаного автомобіля у зв`язку із інвалідність скаржника.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши позицію представника скаржника, державного виконавця та стягувача, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

За нормою ч. 1 ст. 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Так, 15 березня 2019 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано судовий наказ №607/3260/19, яким стягнуто із ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований в АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає в АДРЕСА_3 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 лютого 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

12.06.2019 старшим державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 винесено постанову, якою відкрите виконавче провадження № 59325080 на підставі пред`явленого до примусового виконання судового наказу № 607/3260/19, який виданий 18.03.2019 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.

31.07.2024 старшим державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 по виконавчому провадженні ВП № 59325080 на підставі судового наказу № 607/3260/19 виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 18.03. 2019, винесене оскаржувану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

Як вбачається із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, здійсненого державним виконавцем Литвиненко О.В., заборгованість ОСОБА_3 зі сплати аліментів н станом на 01.04.2024 становить 588 931, 71 грн.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

При цьому, за змістом ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 4 ст. 10 ЦПК України, при розгляді справ суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободі протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У рішенні від 17 травня 2005 року у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії параграф 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Заява N 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначає, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції», від 19 березня 1997 року, п. 40, ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Щодо вимоги про визнання дії старшого державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби в місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 неправомірними, Суд зазначає наступне.

Відповідно до норм ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження»).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, порядок захисту прав стягувача, боржника та інших осіб у виконавчому провадженні передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом.

Так, старший державний виконавець Індустріального відділу державної виконавчої служби в місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ростовський Р.Р., діючи на виконання положень Закону України «Про виконавче провадження», 12.06.2019 виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №59325080 на підставі заяви стягувача, щодо примусового виконання судового наказу №607/3260/19 виданого 18.03.2019 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, про стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_5 аліментів.

Згідно з ч. 1, 3, 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

При розгляд скарги, держаний виконавець вказала, що на даний час на заяву скаржника про здійснення перерахунку заборгованості зі сплати аліментів надана проміжна відповідь, оскільки державною виконавчою службою зроблені запити з метою отримання достовірної інформації про доходи боржника ОСОБА_1 . Після отримання інформації про доходи боржника, держаним виконавцем буде здійснено розрахунок заборгованості.

Таким чином, як вбачається із матеріалів справи, вимога скаржника про визнання дії старшого державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби в місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 неправомірними, є передчасною та до задоволення не підлягає.

Щодо вимоги про визнання неправомірною та скасування постанови старшого державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби в місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 від 31.07.2024 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 31.07.2024 по виконавчому провадженні ВП № 59325080, Суд зазначає наступне.

У відповідності до ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Отже, при встановленні державним виконавцем наявності заборгованості зі сплати аліментів і того, що її сукупний розмір перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, застосування вказаних обмежень прямо передбачено частиною дев`ятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Водночас вказана стаття не зобов`язує державного виконавця перевіряти наявність таких прав у боржника, а містить припис у вигляді імперативного обов`язку виконавця винести постанови, перелік яких визначено у цій статті, адже застосування заходів, прямо передбачених частиною дев`ятою статті 71 Закону № 1404-VIII, слугують належному захисту прав дітей та сприяють встановленню механізму притягнення до відповідальності осіб за несплату аліментів та ухилення боржників у подальшому від виконання призначеного обов`язку із стягнення за несплату аліментів, зменшенню заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до частини 4 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Водночас відповідно до ч.10 ст.71 Закону № 1404-VIII тимчасове обмеження боржника у праві керувати т/з, не може бути застосовано в разі, зокрема 1) якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування; 2) використання боржником транспортного засобу у зв`язку з інвалідністю чи перебуванням на утриманні боржника особи з інвалідністю I, II групи, визнаної в установленому порядку, або дитини з інвалідністю.

Як вбачається із матеріалів скарги та зокрема на вказану обставину посилається представник скаржника, 30.10.2024 року на підставі акта огляду МСЕК № 1810/5 складено Довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12ААГ № 694780, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , присвоєно ІІІ-ю (третю) групу інвалідності у зв`язку з «травма, так пов`язаною із захистом Батьківщини» довічно.

Зі свідоцтва про хворобу № 7239 вбачається, що ОСОБА_1 встановлено наступний діагноз: «післятравматичний деформуючий артроз третьої стадії, стійка контрактура лівого плечового зрощений з деформацією перелом (21.02.2023) плечової кістки, (28.02.2023) остеосинтезу лівої плечової кістки, (02.08.2023) реостеосинтезу, (19.03.2024) видалення метало-конструкції з больовим синдромом і значним порушенням функції лівої верхньої кінцівки. (Т92.1) Травма, ТАК пов`язана із захистом Батьківщини (довідка про обставини травми від 15.03.2023 № 3514). Згідно класифікатора розподілу травм за ступенем тяжкості дана травма відноситься до тяжких (наказ МОЗ України від 04.07.2007 № 370)».

З довідки про обставини травми (поранення,контузії, каліцтва) № 3514 від 15.03.2023 виданої на підставі наказу командира військової частини (надалі в/ч) НОМЕР_4 щодо солдата ОСОБА_1 , вбачається, що останній «... під час оборонних дій внаслідок здійснення обстрілу з боку противника із використанням 4152мм по позиціях 1 мінометної батареї НОМЕР_5 механізованого батальйону в/ч НОМЕР_4 в районі населеного пункту АДРЕСА_4 , військовослужбовець отримав бойове травмування. Після надання першої медичної допомоги військовослужбовець був евакуйований у в/ч НОМЕР_6 населеного пункту АДРЕСА_1 . Військовослужбовець отримав бойове травмування під час виконання ним обов`язків військової служби, під час захисту Батьківщини, не пов`язане з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення, та не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Під час отримання бойового травмування солдат ОСОБА_1 перебував у засобах індивідуального захисту (бронежилет, шолом)»

Окірм того, як вбачається з довідки від 22.01.2025 року № ПГ 0000001, ОСОБА_1 , працює в ТОВ Полімерна група Терполімергаз на посаді директора з виробництва.

Як вбачається з посадової інструкції директора з виробництва від 21.10.2014 року № 8, а саме п. 2.18 зобов`язаний керувати транспортними засобами підприємства або власними транспортними засобами (за попереднім погодженням) для виконання службових завдань, а саме: перевезення працівників, доставка вантажів та документів, виконання службових доручень, забезпечення дотримання правил дорожнього руху, безпечну експлуатацію автомобіля та ефективне виконання поставлених завдань.

Отож, на час розгляду скарги, Судом встановлено що на даний час відсутні підстави для обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами, що передбачено пп.1, 2 ч.10 ст. 71 Закону України Про виконавче провадження, а тому її слід скасувати.

Проте, щодо вимоги про визнання вказаної постанови неправомірної, Суд зауважує, що на дату її винесення у старшого державного виконавця були наявні, передбачені ст.71 Закону України Про виконавче провадження підстави для її винесення, а тому відсутні підстави вважати, що оскаржувана постанова є неправомірною.

Частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За приписами ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, розглядаючи справу щодо правомірності дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Аналогічне роз`яснення надане судам в п. 18 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.05.2012 року, яке зводиться до того, що суд не має права зобов`язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 1, 4, 5, 17, 39, 63, 71, 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 5, 12, 13, 18, 81, 89, 263, 447, 450, 451 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 180, 181, 195, 196 Сімейного кодексу України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби в місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 від 31.07.2024 року у виконавчому провадженні ВП № 59325080, а саме: постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 31.07.2024 по виконавчому провадженні ВП № 59325080.

У задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Копію ухвали направити сторонам у справі.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не була вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий суддя В. Л. Дзюбич