Справа № 302/1448/24
Провадження № 2/302/42/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 червня 2025 року селище Міжгір`я
Міжгірський районний суд Закарпатської області
в складі головуючого судді Повідайчика О.І.
секретарів судового засідання Сита Л.М., Митряк І.П., Куруц В.І.,
позивачки ОСОБА_1 ,
представника позивачки адвоката Рішка С.І.,
представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Резуненка О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в с-щі Міжгір`я цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державної інспекції архітектури та містобудування України, треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області, Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Малинич Наталія Анатоліївна про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та встановлення земельного сервітуту,
01 жовтня 2024 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивачка), діючи через представника адвоката Рішка С.І., звернулася з цим позовом до суду, в якому просила зобов`язати відповідача ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 , відповідач 1) усунути перешкоди в здійсненні нею права користування своїм майном шляхом знесення самочинно збудованого житлового будинку, розібрання дерев`яного навісу, перенесення та повного розібрання огорожних елементів у визначених місцях і відновлення самочинно забудованої земельної ділянки позивачки до попереднього стану, скасування декларації про готовність до експлуатації будівництва, скасування рішення про державну реєстрацію права власності відповідача ОСОБА_2 на житловий будинок та установлення земельного сервітуту для цілодобового безперешкодного проходу й проїзду на транспортному засобі до належної позивачці земельної ділянки.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалась на те, що їй на праві власності належить земельна ділянка й житловий будинок з господарськими будівлями й спорудами за адресою АДРЕСА_1 в яких відсутнє сполучення з дорогою загального користування. При виділенні особам, правонаступником яких є позивачка, зазначеної ділянки в 1975 році було передбачено під`їзну дорогу, за рахунок суміжної земельної ділянки, яка зараз належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 , зазначену дорогу відображено в будівельному паспорті та містобудівній документації смт Міжгір`я. ОСОБА_1 та члени її сім`ї до літа 2023 року безперешкодно користувались під`їзною дорогою. Проте в зазначений період між ними виник конфлікт, після якого ОСОБА_2 перешкоджає їх проїзду до свого дворогосподарства через належну йому земельну ділянку. Звернення ОСОБА_1 до органу місцевого самоврядування із скаргами на дії відповідача мали наслідком проведення комісійних обстежень та спроб вирішення ними земельного спору, які, проте, на дали результатів. Під час зазначених обстежень було з`ясовано, що відповідач під час проведення реконструкції житлового будинку не в повній мірі дотримався вимог містобудівної документації й здійснив самовільне захоплення частини належної ОСОБА_1 земельної ділянки. Позивачка стверджувала, що на замовлення відповідача було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок з господарськими будівлями й спорудами до якого було внесено неправдиві дані та на підставі якого було подано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, в якій також зазначено недостовірні дані. Зазначена декларація була зареєстрована в ЄДЕССБ, що в подальшому стало підставою для реєстрації права власності відповідача на житловий будинок з господарськими будівлями й спорудами. У зв`язку з наявністю зазначених порушень позивачка зверталась до Державної інспекції містобудування та архітектури із скаргами й клопотаннями про проведення відповідної перевірки, проте ДІАМ ОСОБА_1 було відмовлено в цьому. Для з`ясування обсягу допущених порушень й можливості установлення сервітуту ОСОБА_1 звернулась до судового експерта, за результатами дослідження якого було встановлено, що ОСОБА_2 було здійснено порушення меж суміжних земельних ділянок, зокрема й позивачки, будівництво житлового будинку, дерев`яного навісу та огорожі було здійснено ОСОБА_2 з допущенням порушень намірів забудови й законодавства у сфері містобудування та архітектури й з`ясовано можливість установлення земельного сервітуту щодо ділянки ОСОБА_2 для забезпечення безперешкодного проходу й проїзду до дворогосподарства ОСОБА_1 . Експертом установлено, що житловий будинок побудовано відповідачем із самовільним зайняттям частини земельної ділянки позивачки.
Державною інспекцією архітектури та містобудування України (далі ДІАМ, відповідач 2) було надіслано суду відзив на позов, яким відповідач 2 просить відмовити в позові. Відзив обґрунтовано тим, що в ДІАМ, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2022 №303 припинено проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду на період воєнного стану й правові підстави для здійснення зазначених заходів на час звернення з цим позовом до суду відсутні. ДІАМ зауважено про наявність законних підстав для реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка відповідала вимогам чинного законодавства й відсутність підстав для скасування такої. Стверджує, що для реєстрації декларації замовником (відповідачем 1) було подано необхідні документи, зокрема: дозвіл на виконання будівельних робіт і декларацію про готовність до експлуатації об`єкта з незначними наслідками. ДІАМ звертає увагу, що з моменту реєстрації права власності на новостворений об`єкт декларація вичерпує свою дію, а тому скасування сертифікату готовності не призведе до поновлення прав та інтересів позивача. Зауважує, що вимога про знесення самочинного будівництва підлягає задоволенню виключно у випадку, коли використано всі, передбачені законодавством, заходи реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Стверджує, що позивачем не обґрунтовано на які права чи обов`язки ДІАМ може вплинути судове рішення. В позові просить відмовити повністю.
Відповідач 1 ОСОБА_2 через представника адвоката Резуненка О.А. подав відзиви на позов, якими просив відмовити в позові повністю. Заявляв, що вимоги про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта та рішення про державну реєстрацію права власності належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Стверджував, що відповідач (його правопопередники) вправі були здійснювати реконструкцію житлового будинку з моменту набуття на нього права власності, а реконструкція будинку ОСОБА_2 була проведена за зовнішніми параметрами забудови старого житлового будинку, який був збудований раніше ніж будинок позивачки. Відтак посилання на захоплення ОСОБА_2 частини земельної ділянки ОСОБА_1 та порушення протипожежних норм є безпідставним, позаяк із зазначених обставин вбачається, що саме останньою було привласнено частину земельної ділянки відповідача. Вказував, що реконструкція була проведена відповідно до вимог закону, наслідком чого було правомірне прийняття в експлуатацію й реєстрація права власності на реконструйований об`єкт. Стверджував, що позивачем не визначено відповідачів за вимогами про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації (яка вичерпала свою дію) та про скасування реєстрації права власності й відсутність підстав для їх задоволення. Вимоги щодо розібрання «дерев`яного навісу» уважав безпідставним, позаяк зазначений об`єкт є «Літньою кухнею» й збудований в порядку встановленому законодавством, а тому просив у їх задоволенні відмовити. Вимоги щодо розібрання та перенесення огорожі уважав необґрунтованої, як такої, що не містить правових підстав для задоволення й просив у їх задоволенні відмовити. Стверджував, що позовна вимога про встановлення земельного сервітуту не підлягає задоволенню, оскільки під`їзна дорога до домоволодіння позивачки не була установлена раніше, відсутні підстави для встановлення автомобільної дороги, встановлення сервітуту буде обтяжливим для відповідача, встановлення сервітуту в передбачений спосіб позивачкою є необґрунтованим.
Третя особа без самостійних вимог щодо предмету позову на стороні позивача Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області (далі Міжгірська селищна рада, рада) письмового пояснення по суті позову на подавала. В поданих до суду заявах рада позов підтримала й просила його задовольнити, справу просили розглянути без участі представника в судовому засіданні.
Третя особа без самостійних вимог без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Малинич Наталія Анатоліївна (далі нотаріус Малинич Н.А.) пояснень по суті позову не подавала, в судовому розгляді участі не брала, хоча була повідомлена про нього в належний спосіб.
Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03.10.2024 року було відкрито провадження у справі та призначено в ній підготовче засідання.
Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 06.11.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.
Під час розгляду справи по суті представник позивачки адвокат Рішко С.І. підтримав заявлені вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві, наполягав на задоволенні позову.
Представник відповідача 1 адвокат Резуненко О.А. заперечив проти задоволення позову посилаючись на їх необґрунтованість, просив відмовити в позові повністю.
Представниця відповідача 2 Вельможко К.С. заперечила проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов.
Суд установив такі обставини справи.
В грудні 2023 року фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 , який є сертифікованим інженером, було проведено технічну інвентаризацію житлового будинку садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами технічної інвентаризації було виготовлено технічний паспорт та в подальшому внесено відповідні відомості про будівельний, технічний паспорти та проведену інвентаризацію до Реєстру будівельної діяльності (т. 1 а.с. 145-165).
22 серпня 2023 року позивачка зверталась до селищної ради із заявою (т. 1 а.с. 190) про вирішення питання забезпечення її під`їзною дорогою до житлового будинку та встановлення з цією метою сервітуту щодо земельної ділянки відповідача. Комісією селищної ради було проведено обстеження суміжних земельних ділянок за результатами чого складено акт від 11 жовтня 2023 року (т.1 а.с. 191-194), який був затверджений рішенням виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Закарпатської області від 13 жовтня 2023 року № 187 «Про розгляд земельного спору» (т.1. а.с. 195). 26 січня 2024 року комісією селищної ради було проведено повторний розгляд зазначеного питання на звернення ОСОБА_2 за результатами якого було складено акт від цієї дати (т.1 а.с. 196), затверджений рішенням виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Закарпатської області від 06 лютого 2024 року № 52 «Про розгляд земельного спору» (т.1. а.с. 197).
13 березня 2024 року Міжгірська селищна рада Закарпатської області звернулась до Державної інспекції архітектури та містобудування України з листом щодо проведення перевірки дотримання відповідачем вимог чинного законодавства при реконструкції житлового будинку АДРЕСА_1 та притягнення винних до відповідальності (т. 1 а.с. 199-201). Листом від 28.03.2024 (т.1 а.с. 202-04) ДІАМ повідомила селищну раду про відсутність передбачених діючим законодавством підстав для вчинення заходів державного архітектурно-будівельного контролю.
15 квітня 2024 року позивачка через представника адвоката Рішка С.І. подала до ДІАМ скаргу (т. 1 а.с. 205-210), в якій, стверджуючи про допущення порушень вимог законодавства ОСОБА_2 при реконструкції житлового будинку, просила призначити й провести позапланову перевірку дій щодо будівництва, проведення інвентаризації, виготовлення технічного паспорта й декларації про готовність, скасувати реєстрацію в ЄДЕССБ технічного паспорта й декларації про готовність до експлуатації та притягнути винних до відповідальності.
Листом ДІАМ від 24.04.2024 (т.1 а.с. 211-215) було повідомлено, що питання обґрунтованості / необґрунтованості позапланової перевірки та необхідності її проведення передано на розгляд комісії щодо розгляду звернень у сфері містобудівної діяльності та роз`яснено положення норм діючого законодавства. Листом ДІАМ від 10.05.2025 (т.1 а.с. 216) було повідомлено позивачку, що звернення залишено без розгляду через її неявку на засідання комісії 30.04.2024 та 07.05.2024.
13 травня 2024 року позивачка через представника адвоката Рішка С.І. повторно подала до ДІАМ скаргу (т. 1 а.с. 217-222) того ж змісту та з тими ж вимогами, що й від 15 квітня 2024 року.
Листом ДІАМ від 28.05.2024 (т.1 а.с. 226) було повідомлено позивачку, що комісією прийнято рішення про відсутність рекомендацій щодо обґрунтованості позапланової перевірки та необхідності її проведення.
З`ясовуючи обставини щодо зведення реконструйованого будинку відповідачем ОСОБА_2 на земельній ділянці ОСОБА_1 суд встановив таке.
Порядок створення об`єктів будівництва, процедури і завершення будівельних робіт, прийняття в експлуатацію їх результатів та державної реєстрації права власності на відповідні об`єкти унормовані законодавчими та підзаконними актами.
Частиною 1 ст. 25 Закону України від 17.02.2011 року №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі Закон №3038-VI) встановлено, що режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється містобудівною документацією на місцевому рівні. Відповідно до ч. 2 зазначеної статті режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, обов`язковий для врахування під час розроблення землевпорядної документації.
Статтею 26 Закону №3038-VI передбачено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 3-1) отримання права на виконання підготовчих та будівельних робіт у випадках, визначених цим Законом; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 4-1) державна реєстрація спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва та майбутній об`єкт нерухомості у випадках, визначених законом; 4-2) проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування); 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом та прийнятий в експлуатацію у випадках, визначених цим Законом, об`єкт (його складову).
Відповідно до ст. 27 Закону №3038-VI, забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки (далі - будівельний паспорт). Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 500 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки. Будівельний паспорт складається з текстових та графічних матеріалів. За наявності плану зонування території розроблення будівельного паспорта здійснюється на його підставі.
Проектування на підставі будівельного паспорта здійснюється без отримання містобудівних умов та обмежень. Для об`єктів, зазначених у частині першій цієї статті, розроблення проекту будівництва здійснюється виключно за бажанням замовника.
Надання будівельного паспорта здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження відповідної заяви та пакета документів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.
Порядок видачі будівельного паспорта визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.
Відповідно до ч. 1 і 7 ст. 34 Закону №3038-VI, замовник має право виконувати будівельні роботи після: 1) подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; 3) видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України "Про оцінку впливу на довкілля". Виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Постановою КМУ від 13 квітня 2011 р. № 466 «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» затверджено порядок виконання підготовчих та будівельних робіт. Цей Порядок визначає механізм набуття права на виконання підготовчих та будівельних робіт.
Документи, що надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, подаються за вибором замовника до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю особисто через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет шляхом подання засобами програмного забезпечення Єдиного державного веб-порталу електронних послуг або заповнюються та надсилаються поштовим відправленням з описом вкладення до центру надання адміністративних послуг.
Документи, що надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт щодо об`єктів, на які поширюється дія Закону України Про державну таємницю, подаються замовником до ДІАМ у паперовій формі із дотриманням вимог Закону України Про державну таємницю.
Центри надання адміністративних послуг під час прийняття документів у замовників, адміністратори центрів надання адміністративних послуг через кабінет на Порталі Дія або електронний кабінет користувача створюють заявку з накладенням електронного підпису, завантажують до кабінету шляхом сканування документи, що подані заявником, та надсилають до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю. Адміністратор центру надання адміністративних послуг вносить відомості, необхідні для отримання адміністративних послуг у сфері будівництва, з використанням кабінету на Порталі Дія засобами програмного забезпечення Єдиного державного веб-порталу електронних послуг.
Виключно в електронній формі через електронний кабінет подаються документи для отримання права на виконання підготовчих та будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками (крім об`єктів, на які поширюється дія Закону України Про державну таємницю).
Отже, будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та: подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) та об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта; видачі замовнику дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля відповідно до Закону України Про оцінку впливу на довкілля.
Згідно з частинами 1, 2, 5, 8 і 10 ст. 39 Закону №3038-VI, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Форма декларації про готовність об`єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України.
Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Форма акта готовності об`єкта до експлуатації, порядок видачі сертифіката про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, розмір та порядок внесення плати за видачу сертифіката визначаються Кабінетом Міністрів України.
Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.
Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.
Замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об`єкта до експлуатації, та за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката.
Згідно п. 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМУ від 13 квітня 2011 р. № 461 (далі - Порядок №461), прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Пунктом 9 Порядку №461 визначено, що на об`єкті повинні бути виконані всі передбачені проектною документацією згідно з будівельними нормами, стандартами і правилами роботи, а також змонтоване і випробуване обладнання з дотриманням, зокрема, таких особливостей: житлові будинки, побудовані за кошти юридичних і фізичних осіб, можуть прийматися в експлуатацію без виконання внутрішніх опоряджувальних робіт у квартирах та вбудовано-прибудованих приміщеннях, які не впливають на експлуатацію будинків, якщо це обумовлено договором, за умови відповідності їх санітарним, протипожежним і технічним вимогам. Перелік внутрішніх опоряджувальних робіт, без виконання яких можливе прийняття в експлуатацію житлових будинків, визначається Мінінфраструктури.
Датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката (п. 11 Порядку №461).
Реєстрація декларації або видача сертифіката здійснюється з використанням Реєстру будівельної діяльності (крім об`єктів, на які поширюється дія Закону України Про державну таємницю) з дотриманням вимог Законів України Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності та Про адміністративні послуги. Орган державного архітектурно-будівельного контролю під час реєстрації декларації або видачі сертифіката проставляє відмітку про місцезнаходження об`єкта на картографічній основі (у разі коли така відмітка не проставлена на картографічній основі до реєстрації декларації або видачі сертифіката), крім об`єктів, на які поширюється дія Закону України Про державну таємницю (п. 15 Порядку №461).
Замовник несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації чи акті готовності об`єкта до експлуатації, за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката (п. 16 Порядку №461).
Згідно п. 17 Порядку №461, замовник (його уповноважена особа) заповнює і подає до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю один примірник декларації: щодо об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку; щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), за формою, наведеною у додатку 3 до цього Порядку; щодо самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду, за формою, наведеною у додатку 5 до цього Порядку.
Відповідно до п.18 Порядку № 461 орган державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дня надходження декларації перевіряє повноту даних, зазначених у декларації, та забезпечує внесення інформації, зазначеної у декларації, до реєстру.
Згідно п. 2 Порядку № 461, повнота даних інформація, зазначена замовником у поданих за встановленою формою документах, що за змістом достатня для прийняття рішення про реєстрацію декларації; реєстрація внесення даних до єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.
Згідно абзацу 9 п. 22 Порядку №461, орган державного архітектурно-будівельного контролю скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили.
Координати поворотних точок Накладення № 1 в системі координат СК-63 за нумерацією точок, що зазначені на План-схемі № 11, яка додається в Додатку 12 до Висновку №710/05-24, є наступними:
- точка 1: координата X 5 368 689,546; координата Y 1 300 020,630;
- точка 2: координата X 5 368 688,252; координата Y 1 300 020,651;
- точка 3: координата X 5 368 687,611; координата Y 1 300 017,890;
- точка 4: координата X 5 368 692,760; координата Y 1 300 017,900;
- точка 5: координата X 5 368 692,770; координата Y 1 300 012,070;
- точка 6: координата X 5 368 690,893; координата Y 1 300 004,253;
- точка 7: координата X 5 368 691,616; координата Y 1 300 004,232;
- точка 8: координата X 5 368 693,225; координата Y 1 300 005,813;
- точка 9: координата X 5 368 693,263; координата Y 1 300 005,812;
- точка 10: координата X 5 368 693,394; координата Y 1 300 012,527;
- точка 11: координата X 5 368 693,694; координата Y 1 300 012,519;
- точка 12: координата X 5 368 693,704; координата Y 1 300 012,920;
- точка 13: координата X 5 368 693,402; координата Y 1 300 012,926;
- точка 14: координата X 5 368 693,503; координата Y 1 300 018,118;
- точка 15: координата X 5 368 689,537; координата Y 1 300 018,061.
Зазначені обставини встановлені судом з висновку судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи за зверненням адвоката Рішка Сергія Івановича від 19 вересня 2024 року №710/05-24 (т. 2 а.с. 1-79) і не спростовані іншими учасниками справи.
Відповідно до статті 78 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ч. 1 ст. 79 ЗК України). Згідно з положеннями ч. 1 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Відповідно до ч. 2 ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Згідно з положеннями ч. 3-10 ст. 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Відповідно до частини 1 статті 79 ЗК України земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Статтею 79-1 ЗК України унормовано, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, в порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Відповідно до частини 4 статті 55 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає:
а) завдання на складання технічної документації із землеустрою;
б) пояснювальну записку;
в) матеріали топографо-геодезичних робіт;
г) кадастровий план земельної ділянки;
ґ) перелік обмежень у використанні земельної ділянки;
д) відомості про встановлені межові знаки.
Статтею 198 Земельного кодексу України встановлено, що кадастрові зйомки це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.
Кадастрова зйомка включає:
а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки;
б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами;
в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості;
г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі;
ґ) виготовлення кадастрового плану.
Суд констатує, що спільні межі земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (їх правопопередників) були чітко визначені при їх геодезичному встановленні та погоджені суміжними землевласниками, що стало умовою для внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру 26.11.2006 щодо ділянки ОСОБА_2 й 22.10.2014 щодо ділянки ОСОБА_1 . Саме сформована земельна ділянка, яка має ряд необхідних ознак, серед інших і чітко визначені й винесені в натурі межі з установленими координатами, є об`єктом права власності й саме у визначених межах ділянки власник має право повного панування на нею. Відтак суд критично оцінює доводи представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Резуненка О.А., що реконструкція проводилась у межах попереднього (реконструйованого) будинку, позаяк при відновленні меж ділянки в натурі в 2006 році не могло проводитись їх прокладання скрізь капітальну будівлю. Доводи про здійснення відповідачем реконструкції в межах земельної ділянки, визначених державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК №030200 від 15.02.2001 суд визнає недоречними. По-перше стороною відповідача 1 не доведено належними й допустимими доказами зазначені обставини. По-друге з 15.12.2006 дати видачі державного акту серії ЗК № 055659 відповідач ОСОБА_2 та його правопопередники в питаннях користування належною їм земельною ділянкою, особливо в питаннях її забудови, могли керувати винятково її характеристиками, зокрема межами, винесеними в натурі, відомості про які було внесено до Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Позивачка стверджує, що, окрім невідповідності місця розташування житлового будинку, ОСОБА_2 , має місце і невідповідність розмірів цього житлового будинку. Так, на Схемі забудови земельної ділянки, яка є частиною Будівельного паспорту від 07.12.2012 року, зазначено, що реконструйований житловий будинок без урахування параметрів тераси повинен був мати розміри в плані 9,0 м ? 12,8 м. Фактично ж ці розміри складають 9,28 м ? 13,16 м, такі відхилення (по ширині 0,28 м та по довжині 0,36 м) є істотними, і ніяк не можуть пов`язані з допустимими похибками при виконанні будівельних робіт.
Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Резуненко О.А. пояснив, що зазначені розбіжності є незначними й спричинені облаштуванням теплоізоляції будинку. Суд бере до уваги зазначені доводи, враховуючи незначне збільшення на одну сторону будинку 14 см і 18 см та недоведеність істотності відхилень.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до пунктів «г», «е» частини першої статті 91 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина друга, пункту «б» частини третьої статті 152 ЗК України).
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 ЦК України). Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.
Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проєкту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.
Під час вирішення питання про те, чи є відхилення від проєкту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18), а також у постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року у справі № 442/4338/17 (провадження № 61-1460св21).
Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
Законність знесення самочинного будівництва має бути оцінена на предмет пропорційності такого втручання.
Знесення об`єкта самочинного будівництва має наслідком припинення його існування як речі та об`єкта прав.
Згідно з п.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
В зазначеній нормі, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (в рішеннях у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Серков проти України»), сформульовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Принцип пропорційності полягає у дотриманні «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести пропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятись інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатись як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавлення права на майно (рішення у справах «Рисовський проти України» та «Кривенький проти України»).
Суд зважає на те, що загальна площа забудови реконструйованого житлового будинку становить 113 кв.м., а загальна площа будівлі й приміщень будівлі складає 233,2 кв.м. При цьому загальна площа заступу накладення цього житлового будинку на земельну площу належну позивачці складає 19,53 кв.м.
Відповідно до висновку експерта за результатами проведеної будівельно-земельно-технічної експертизи від 31.12.2024 № Е-37/2024 (далі висновок експерта № Е-37/2024) усунути накладення існуючого спірного будинку ОСОБА_2 на земельну ділянку ОСОБА_1 без повного демонтажу такого будинку є можливим шляхом проведення реконструкції будинку та демонтажу частини будинку, що виходить на кадастрову межу чинного державного акту.
Суд не встановив обставин, які б свідчили, що усунення допущених ОСОБА_2 порушень при реконструкції житлового будинку, для досягнення мети позову припинення порушення права позивачки ОСОБА_1 на земельну ділянку та відновлення її до попереднього стану, можливе винятково шляхом знесення будівлі й що ці порушення не можуть бути усунуті шляхом його перебудови чи демонтажу частини будинку, розміщеної на земельній ділянці позивачки.
Відповідно ч.2 ст.39-1 Закону № 3038-VI, п. 22 Порядку № 461, в редакції чинній на час реєстрації оскаржуваних декларацій, у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, а також у разі скасування містобудівних умов та обмежень реєстрація такої декларації, право на початок виконання підготовчих або будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення, підлягають скасуванню відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Виявлення факту подання недостовірних даних зареєстрованій декларації відбувається в результаті проведення заходів держархбудконтролю відповідно до Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 № 553 (далі Порядок № 553).
Так, відповідно до п. 7 вищезазначеного Порядку, підставами для проведення позапланової перевірки є, зокрема, необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів.
Позивач зверталася до ДІАМ щодо проведення перевірки, якою було прийнято рішення про відсутність рекомендацій щодо обґрунтованості такої та необхідності її проведення.
Суд зауважує, що доводи позивачки стосовно відсутності відповідних сертифікатів у ОСОБА_10 та ОСОБА_8 на період виготовлення будівельного паспорта та проведення робіт з реконструкції не були доведені допустимими доказами, натомість були спростовані під час судового розгляду
Замовником було подано для реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта дозвіл на виконання будівельних робіт від 01.06.2010 № 987 (т. 4 а.с. 47) та декларацію про готовність до експлуатації об`єкта з незначними наслідками (СС1) від 19.01.2024 (т. 4 а.с. 48-65).
Відповідно до п. 8 розділу Закону № 3038-VI дозволи на виконання будівельних робіт, отримані до набрання чинності цим Законом (до 12.03.2011), є чинними до завершення будівництва об`єкта. Дозволи на виконання підготовчих робіт, отримані до набрання чинності цим Законом, є чинними до завершення їх виконання або до реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт чи отримання дозволу на виконання будівельних робіт.
На підставі приписів статті 41 Закону № 3038-VI позаяк державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється на об`єктах будівництва під час виконання підготовчих та будівельних робіт, відповідач 2 дійшов висновку про відсутність законодавчо встановлених підстав для проведення позапланової перевірки на об`єкті будівництва, прийнятого в експлуатацію.
Відповідно до пункту 7 Порядку № 553, підставами для проведення позапланової перевірки є, зокрема, необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів.
Таким чином, з огляду на те, що оскаржувана декларація, перевірка достовірності даних та розгляд питання щодо скасування в порядку пункту 22 Порядку № 461 можливо було протягом трьох місяців з дня подання замовником документів для реєстрації зазначеної декларації.
За правилами статті 26 Закону № 3038-VI завершальним етапом будівництва об`єкту містобудування є реєстрація права власності на такий об`єкт.
Верховний Суд у постанові від 12.11.2020 по справі № 826/4286/17 зробив правовий висновок, що з моменту реєстрації права власності на новостворений об`єкт вичерпує свою дію декларація про готовність об`єкта експлуатації та рішення про видачу сертифікату готовності. А отже, скасування сертифікату готовності за умови реєстрації нерухомого майна за особою, яка стала власником цього майна, не призведе до поновлення прав та інтересів позивача.
Відповідно до ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», реконструкція перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкту будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників. Реконструкція передбачає повне або часткове збереження елементів несучих і огороджувальних конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкту в цілому або його частин (за умови їх автономності).
Відповідно до частини 4 статті 34 Закону № 3038-VI реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, реконструкція або капітальний ремонт автомобільних доріг, залізничних колій, ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій у межах земель їх розміщення, а також комплексна реконструкція кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду і нове будівництво об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури відповідно до містобудівної документації на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності можуть здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.
Згідно зі статтею 38 Закону, у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.
У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачкою способу захисту в частині скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта та рішення про державну реєстрацію права власності, суд перевіряє відповідність його критерію ефективності з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, суд перевіряє його відповідність критерію ефективності, який означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18, пункти 37-41).
Звідси, вирішуючи спір і надаючи оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивачки на момент звернення до суду, з`ясовуючи відповідність обраного позивачкою способу захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, й перевіряючи чи забезпечить такий спосіб поновлення порушеного права (інтересу) позивача суд доходить висновку, що права позивачки, як власниці земельної ділянки, були порушені саме внаслідок здійснення будівництва на частині належної їй земельної ділянки тобто її самовільного зайняття всупереч волі власниці. Для ефективного поновлення порушеного права слід звільнити самовільно зайняту частину ділянки, а спосіб захисту порушеного права власності позивачки регламентовано ст. 376 ЦК України. Саме такий спосіб, на думку суду, буде й ефективним позаяк може призвести до поновлення порушеного права.
Суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постанові від 15 листопада 2023 року в справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23), відповідно до яких, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 ГПК України (аналогічне у частині першій статті 5 ЦПК України) вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.
Можливі способи захисту прав особи власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
Частинами третьою п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено таке:
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).
Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35)).
Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 328 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
Тобто відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.
Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Отже, належними вимогами, які може заявити особа власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Відповідно до положень ст. 376 ЦК України, беручи до уваги принципи справедливості, добросовісності й розумності, а також пропорційності й адекватності, зважаючи на те, загальна площа забудови реконструйованого житлового будинку відповідача 1 становить 113 кв.м., а загальна площа будівлі й приміщень будівлі складає 233,2 кв.м., при цьому загальна площа заступу накладення цього житлового будинку на земельну площу належну позивачці складає 19,53 кв.м. суд дійшов висновку, що права ОСОБА_1 на самочинно забудовану частину земельної ділянки будуть поновлені внаслідок її звільнення ОСОБА_2 в спосіб знесення зазначеної частини будівлі.
З врахуванням наведеного вище в сукупності, позаяк скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта та рішення про державну реєстрацію права власності не є ефективним способом захисту прав й законних інтересів позивачки, а спосіб захисту її прав визначений ст. 376 ЦК України суд доходить висновку, що в задоволенні позову в цій частині належить відмовити.
Проміри, площа та конфігурація накладень є такими.
Координати поворотних точок Накладення № 1 в системі координат СК-63 за нумерацією точок, що зазначені на План-схемі № 11, яка додається в Додатку 12 до Висновку №710/05-24, є наступними:
- точка 1: координата X 5 368 689,546; координата Y 1 300 020,630;
- точка 2: координата X 5 368 688,252; координата Y 1 300 020,651;
- точка 3: координата X 5 368 687,611; координата Y 1 300 017,890;
- точка 4: координата X 5 368 692,760; координата Y 1 300 017,900;
- точка 5: координата X 5 368 692,770; координата Y 1 300 012,070;
- точка 6: координата X 5 368 690,893; координата Y 1 300 004,253;
- точка 7: координата X 5 368 691,616; координата Y 1 300 004,232;
- точка 8: координата X 5 368 693,225; координата Y 1 300 005,813;
- точка 9: координата X 5 368 693,263; координата Y 1 300 005,812;
- точка 10: координата X 5 368 693,394; координата Y 1 300 012,527;
- точка 11: координата X 5 368 693,694; координата Y 1 300 012,519;
- точка 12: координата X 5 368 693,704; координата Y 1 300 012,920;
- точка 13: координата X 5 368 693,402; координата Y 1 300 012,926;
- точка 14: координата X 5 368 693,503; координата Y 1 300 018,118;
- точка 15: координата X 5 368 689,537; координата Y 1 300 018,061.
Координати поворотних точок Накладення № 2 в системі координат СК-63 за нумерацією точок, що зазначені на План-схемі № 11, яка додається в Додатку 12 до Висновку №710/05-24, є наступними:
- точка 1: координата X 5 368 689,546; координата Y 1 300 020,630;
- точка 15: координата X 5 368 689,537; координата Y 1 300 018,061;
- точка 16: координата X 5 368 693,270; координата Y 1 300 018,113;
- точка 17: координата X 5 368 693,828; координата Y 1 300 029,689;
- точка 18: координата X 5 368 693,561; координата Y 1 300 030,150;
- точка 19: координата X 5 368 688,961; координата Y 1 300 021,700;
- точка 2: координата X 5 368 688,252; координата Y 1 300 020,651.
Координати поворотних точок Накладення № 3 в системі координат СК-63 за нумерацією точок, що зазначені на План-схемі № 12, яка додається в Додатку 13 до Висновку №710/05-24, є наступними:
- точка 20: координата X 5 368 711,449; координата Y 1 300 033,866;
- точка 21: координата X 5 368 711,325; координата Y 1 300 034,800;
- точка 18: координата X 5 368 693,561; координата Y 1 300 030,150;
- точка 17: координата X 5 368 693,828; координата Y 1 300 029,689.
Координати поворотних точок Накладення № 4 в системі координат СК-63 за нумерацією точок, що зазначені на План-схемі № 12, яка додається в Додатку 13 до Висновку №710/05-24, є наступними:
- точка 20: координата X 5 368 711,449; координата Y 1 300 033,866;
- точка 22: координата X 5 368 714,043; координата Y 1 300 034,211;
- точка 23: координата X 5 368 719,430; координата Y 1 300 038,022;
- точка 24: координата X 5 368 725,868; координата Y 1 300 042,641;
- точка 25: координата X 5 368 742,218; координата Y 1 300 054,375;
- точка 26: координата X 5 368 763,485; координата Y 1 300 069,666;
- точка 27: координата X 5 368 763,491; координата Y 1 300 070,552;
- точка 30: координата X 5 368 763,291; координата Y 1 300 070,411;
- точка 31: координата X 5 368 715,031; координата Y 1 300 035,770;
- точка 21: координата X 5 368 711,325; координата Y 1 300 034,800.
Позивачка просила усунути зазначені порушення її права власності на землю шляхом зобов`язання ОСОБА_2 :
- повністю розібрати огорожу загальною довжиною 11,59 м, що складається з металевих рамок, установлених між металевими стовпчиками, та бетонного цоколя, яка в натурі (на місцевості) установлена між домоволодіннями АДРЕСА_2 в середній частині, попри праву бокову стіну житлового будинку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , на відстані від 2,9 м до 2,99 м, і графічно зображена на План-схемі № 8, що додається в Додатку 9 до Висновку експерта судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи від 19.09.2024 року №710/05-24, виконаному судовим експертом Колчаром В.Д.;
Вирішуючи заявлені вимоги суд констатує, що право власності на земельну ділянку підлягає захисту шляхом усунення перешкод в її користуванні, тобто звільненні її від облаштованих поза волею власниці споруд та приведення земельної ділянки до попереднього стану. При цьому, з врахуванням того, що право власності позивачки порушено шляхом незаконного облаштування на частині її земельної ділянки споруди огорожі, суд уважає за належний і ефективний спосіб захисту права власності провести її демонтаж та привести земельну ділянку в цій частині до первинного стану
Щодо об`єкта поіменованого у висновку експерта №710/05-24 як «дерев`яний навіс» суд зауважує на такому. Будівельним паспорт на індивідуальний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 223-227) було передбачено проведення реконструкції житлового будинку та будівництва літньої кухні. Експерт ОСОБА_11 у висновку експерта №710/05-24 зазначив, що згаданий об`єкт відкритого типу не може бути вважатись літньою кухнею, оскільки остання за призначенням і конструктивними особливостями повинна мати закритий тип, водночас зазначає, що об`єкт побудований на фундаменті. Представник відповідача 1 стверджував, що довіритель ОСОБА_2 , відповідно до вказаного будівельного паспорта збудував літню кухню, яка в повному обсязі не завершена будівництвом, оскільки власник не визначився із архітектурним рішенням щодо матеріалу стін та заявляв про безпідставність іменування її дерев`яним навісом. Стверджував, що будівля зведена відповідно до будівельного паспорта й на земельній ділянці, яка перебуває у власності ОСОБА_2 , право власності на неї зареєстровано, а тому вимоги позивачки про її знесення є безпідставними. Висновком експерта №710/05-24 підтверджується, що розміщення зазначеного об`єкта є близьким до передбаченого будівельним паспортом для літньої кухні. Позивачка вимагає знесення зазначеного об`єкта, спираючись на висновок експерта №710/05-24 з тих підстав, що останній не є літньою кухнею, а її розташування перешкоджає установленню земельного сервітуту.
З врахуванням положень 41 Конституції України, ст. 78 і 90 ЗК України, ст. 316, 317, 319, 321, 325, 373 і 375 ЦК України, суд висновує, що вимоги про знесення ОСОБА_2 об`єкта «дерев`яний навіс» («літня кухня») є необґрунтованими, а відтак не підлягають до задоволення.
Щодо вимог про зобов`язання відповідача 1 розібрати (демонтувати) огорожу, яка заступає на земельні ділянки третіх осіб суд зауважує, що позивачка не підтвердила наявності повноважень на звернення до суду в інтересах таких осіб. На підставі наведеного, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині й відсутність підстав для їх задоволення.
Відтак суд висновує що вимоги позивачки про зобов`язання відповідача 1 демонтувати дерев`яний навіс та частини огорожі, які не розміщені на земельній ділянці ОСОБА_1 є необґрунтованими й безпідставними.
Щодо установлення земельного сервітуту.
- сервітут є постійним;
Точка № Координати Х Координати Y Довжина Поворот
1 5 368 675,652 1 299 997,055 21,04
2 5 368 678,611 1 300 017,890 12,18 45°52?13??
3 5 368 688,458 1 300 025,058 3,72 00°20?24??
4 5 368 691,476 1 300 027,227 3,59 18°47?43??
5 5 368 693,561 1 300 030,150 13,63 39°50?09?
6 5 368 706,750 1 300 033,603 11,08 163°00?10??
7 5 368 695,676 1 300 034,053 1,17 17°46?26??
8 5 368 694,551 1 300 033,742 10,03 20°14?16??
9 5 368 686,404 1 300 027,892 12,93 00°16?04??
10 5 368 675,941 1 300 020,304 1,38 24°36?25??
11 5 368 675,260 1 300 019,099 22,30 21°19?39??
12 5 368 672,112 1 299 997,019 3,54 98°41?31??
Позивачка стверджувала, що потреби у під`їзній дорозі до її домоволодіння не можуть бути задоволені інакше як встановленням вищевказаного земельного сервітуту, що підтверджується Висновком №710/05-24.
З`ясовуючи фактичні обставини в межах вимоги про встановлення сервітуту суд зауважує, що матеріали справи не містять відомостей щодо встановлення під`їзної дороги, яка вказана на плані 1976 року, містобудівною документацією, окрім зазначеного плану. Відображення такої дороги відсутнє й у наявних у матеріалах справи документах, якими посвідчувалось право власності сторін на земельні ділянки, зокрема, в державному акті на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК №030200 від 15.02.2001 та державному акті на право власності на землю серії ЗК № 055659.
Під час судового розгляду не було установлено наявності існуючої дороги, яка б пролягала через дворогосподарство відповідача 1 до дворогосподарства позивачки. При цьому було установлено, що єдиний існуючий підхід до домоволодіння ОСОБА_1 з дороги загального користування з АДРЕСА_1 це пішохідна доріжка. Відсутність існуючої під`їзної дороги через домоволодіння ОСОБА_2 до домоволодіння ОСОБА_1 підтверджується й висновком експерта №710/05-24 та було підтверджено експертом ОСОБА_11 в судовому засіданні.
Вирішуючи питання установлення сервітуту суд враховує, що такий за своєю суттю є правом особи на обмежене користування чужим майном, яке перебуває під повним пануванням власника.
Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Відповідно до положень частин першої-третьої статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частини).
Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (частина перша, друга статті 404 ЦК України).
Особливості та порядок встановлення земельного сервітуту визначено Земельним кодексом України.
Відповідно до статті 98 Земельного кодексу України визначається суб`єктний склад сервітутних відносин - власник або землекористувач земельної ділянки чи інша заінтересована особа. При цьому, зазначення про те, що користування буде здійснюватися чужою земельною ділянкою (ділянками) визначає предмет правовідносин, а не виступає обмеженням щодо кола суб`єктів.
Стаття 99 ЗК України, закріплюючи невичерпний перелік земельних сервітутів також наголошує, що їх встановлення можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи.
За змістом статті 100 ЗК України сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки.
Надаючи оцінку запропонованому способу установлення сервітуту суд доходить висновку, що його дія обмежить право користування власником істотної частини земельної ділянки біля 14% від загальної площі земельної ділянки та значної площі частини ділянки безпосередньо прилеглої до будинку (двору). Установлення обмеження у виді цілодобового безперешкодного проїзду на транспортному засобі унеможливить використання власником цієї частини ділянки в інших цілях, окрім як для проїзду транспортом. При цьому суд зауважує, що позивачкою не ставилось питання щодо можливості установлення сервітуту щодо частин земельних ділянок для розширення існуючої пішохідної доріжки до ширини, яка б забезпечили можливість проїзду транспортних засобів від дороги загального користування до її домоволодіння. Суд акцентує увагу на тому, що при встановленні сервітуту переважним є право власника земельної ділянки на ефективне здійснення права власності, тобто сервітут установлюється найменш обтяжливим способом для власника, а не найбільш зручним для сервітуарія.
Суд дослідив рекомендації комісії Міжгірської селищної ради, зазначені у актах від 11.10.2023 та від 26.01.2024, затверджених рішенням виконавчого комітету ради від 13 жовтня 2023 року № 187 та від 06 лютого 2024 року № 52 (відповідно). З врахуванням положень ч. 2 і 5 ст. 158 ЗК України та з наведених вище мотивів, суд надає оцінку зазначеним рекомендаціями в сукупності з дослідженими доказами в справі й виходячи з установлених фактичних обставин.
Також суд зауважує, що позивачка не зверталась безпосередньо до відповідача 1 з проектом чи проектами договору сервітуту до подання цього позову до суду й під час судового розгляду.
У постанові Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 918/303/21 вказано, що правова природа сервітуту передбачає, що однією з умов його встановлення є неможливість власника майна задовольняти власні потреби без встановлення користування чужим майном. При цьому, Верховним Судом висловлювалась позиція про те, що обов`язковою умовою для встановлення сервітуту є вжиття особою (позивачем), яка вимагає такого встановлення заходів щодо встановлення сервітуту в добровільному порядку (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 918/370/17), а якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 925/603/18).
У постановах Верховного Суду від 12.06.2019 № 487/4106/14-ц, від 14.08.2019 № 653/2704/16-ц, від 09.10.2019 № 1512/3008/2012 зроблено висновок, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки. Умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови.
Таким чином, наведені вище висновки Верховного Суду вказують на те, що передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди між сторонами. Якщо до звернення до суду не вчинялися дії щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.
Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05 листопада 2024 року в справі № 923/898/21.
З наведених мотивів у сукупності суд висновує, що вимога про установлення сервітуту не підлягає до задоволення.
Правові висновки, висловлені в постановах Верховного Суду від 29.01.2020 в справі №822/2149/18, на які посилався представник позивачки судом до уваги не беруться, оскільки є не релевантними до цієї справи. Суд взяв до уваги правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права на які покликався представник позивача відповідно до конкретних обставин цієї справи.
В частині позовних вимог до Державної інспекції архітектури та містобудування України з наведених вище мотивів належить відмовити.
Питання розподілу судових витрат, у зв`язку з поданням під час судових дебатів представником позивачки заяви, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, вирішити шляхом постановлення додаткового судового рішення.
На підставі наведеного, керуючись ст. 259, 2633-265 та 273 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області, Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Малинич Наталія Анатоліївна про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та встановлення земельного сервітуту задовольнити частково.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної інспекції архітектури та містобудування України відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 06 червня 2025 року.

Головуючий суддя О. І. Повідайчик