Номер провадження: 22-ц/813/531/25
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Лозко Ю.П., Назарової М.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:

позивач заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради

відповідачі ОСОБА_1 , державний реєстратор КП «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Тетяна Іванівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Биков Дмитро Юрійович

на заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01 червня 2021 року

у цивільній справі за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Тетяни Іванівни про скасування рішення державного реєстратора, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Баришнікової Марії Миколаївни, державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Тетяни Іванівни, в якому просить: визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Т.І. від 09.10.2019 року № 49083424, яким за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю, яка розташована в АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101); припинити право власності ОСОБА_1 на 1/1 об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101); зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності Одеської міської ради, шляхом знесення нежитлової будівлі загальною площею 20,1 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за власний рахунок; стягнути з відповідачів на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір за подачу позову.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Т.І. від 09.10.2019 №49083424 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю, яка розташована в АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Вказане рішення державного реєстратора прийняте на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД3 виданої Інспекцією ДАБІ Одеської області 18.04.2011 року та технічного паспорту, серія та номер, б/н, виданого 27.09.2019 року ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД».

Однак, за наявною інформацією декларація з таким номером та щодо вказаної адреси не реєструвалась, а Інспекція Державного архітектурного контролю в Одеській області (ДАБК), яка має була створена лише 08.06.2011 року, а відтак не могла зареєструвати декларацію, як Інспекція ДАБІ в Одеській області 18.04.2011 року, оскільки в той час не існувала.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 червня 2021 року позовну заяву заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Тетяни Іванівни про скасування рішення державного реєстратора, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Тетяни Іванівни від 09.10.2019 року № 49083424, яким за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю, яка розташована в АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/1 об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності Одеської міської ради, шляхом знесення нежитлової будівлі загальною площею 20, 1 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за власний рахунок.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) та державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Тетяни Іванівни (, адреса: м. Одеса, пр. Адміральський, 33А офіс 502) на користь прокуратури Одеської області за реквізитами: отримувач коштів прокуратура Одеської області (адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3); код отримувача (код за ЄДРПОУ): 03528552; рахунок отримувача: UA0000564; банк отримувача: ДКСУ у м. Києві; код банку отримувача: 820172; код класифікації доходів бюджету 22030101, сплачений судовий збір в сумі 6306 (шість тисяч триста шість) гривень 00 копійок, тобто по 3153 (три тисячі сто п`ятдесят три) гривні 00 копійок з кожного.

Заочне Рішення суду вмотивовано тим, що спірний об`єкт самочинно збудований на земельній ділянці комунальної власності Одеської міської ради, а тому є необхідність у звільненні самочинно зайнятої земельної ділянки комунальної власності Одеської міської ради, шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта будівництва. Також у рішенні зазначено, щодо з метою поновлення державних інтересів та скасування права власності на майно, яке набуте усупереч нормам чинного законодавства та поновлення прав територіальної громади м. Одеси вбачається обґрунтованою необхідність звернення прокуратури області до суду в інтересах держави в особі Одеської міської ради з даним позовом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Биков Д.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове яким, відмовити у повному обсязі у задоволенні позову заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Баришнікової М.М., державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Т.І. про скасування рішення державного реєстратора, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 жодного разу не отримувала повідомлення про розгляд справи у зв`язку з чим була позбавлена права на захист своїх порушених прав, зокрема захисту в судовому порядку своїх прав та законних інтересів. Наголошується, що в матеріалах справи наявні повідомлення, які направлялись ОСОБА_1 проте повертались у зв`язку із закінченням термінів зберігання, оскільки за вказаною адресою остання не проживала з 01.03.2019 року. 11.03.2022 року у зв`язку з військовою агресією рф проти України ОСОБА_1 виїхала з країни. Таким чином, Баришнікова М.М. фізично не могла отримати повістки про судовий розгляд справи, а тому і не була повідомлена судом належним чином. Крім того, в матеріалах справи відсутні підтвердження використання інших способів передбачених законодавством для повідомлення про розгляд справи.

В скарзі акцентується увага на тому, що при ознайомленні з матеріалами справи, було виявлено Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована Інспектором ДАБІ в Одеській області і яка містить паспортні данні ОСОБА_1 та її підписи, проте згоди на використання своїх паспортних даних остання не надавала та документи не підписувала. Інформація, щодо нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна 101) не має жодного відношення до ОСОБА_1 і вона ніколи не зверталась до державного реєстратора прав на нерухоме майно Мельник Т.І., Комунальне підприємство «Агенція реєстраційних послуг» з метою здійснення реєстрації прав на зазначене нежитлове приміщення. Також, звертається увага на те, що у вищезазначеному документі міститься інформація що будівництво нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 почалось 2010 році та було завершено 2011 році, але дані обставини не відповідають дійсності, крім того матеріали стін зазначені метал та бетон, а ОСОБА_1 ніколи не здійснювала будівництво вказаної споруди. В Декларації про готовність об`єкта до експлуатації зазначено, що документ, який посвідчує право власності (користування) земельною ділянкою Рішення РДА Приморського району 152 від 15.09.2009 року, однак ОСОБА_1 не зверталася до РДА Приморського району з метою ухвалення такого рішення. Сторона апелянтів наголошує, що Декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підробкою і не відповідає дійсності, і підписи ОСОБА_1 в ній є також підробленими, що можна побачити навіть візуально. У зв`язку з незаконним використанням особистих даних ОСОБА_1 шляхом підробки документів та здійснення незаконної реєстрації права власності на нежитлове приміщення від її імені, подано заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Підсумовуючи викладене в апеляційній скарзі, наголошується, що відповідно до вимог передбачених законодавством, ОСОБА_1 отримано паспорт прив`язки на павільйон за адресою: АДРЕСА_4 , та станом на теперішній час досі в даному павільйоні ОСОБА_1 здійснює свою підприємницьку діяльність, і жодного відношення до нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 не має. Судом не було досліджено належним чином надані стороною захисту до суду документи, з приводу факту відсутності за адресою: АДРЕСА_1 нежитлового приміщення. Крім того судом прийнято до уваги лише докази позивача, які не відповідають дійсності.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Прокурор Бондаревський О.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2021 року у справі № 522/11038/20 залишити без змін.

Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про дату, час та порядок розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, про відкладення розгляду справи, про розгляд справи за їх відсутності не заявляли.

Оскільки судові повістки надіслані ОСОБА_1 повертались на адресу суду з поміткою адресат відсутній, для додатково її повідомлено шляхом розміщення Одеським апеляційним судом оголошення на офіційному веб-сайті судова влада України про місце, дату та час розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

На підставі рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Тетяни Іванівни від 09.10.2019 року №49083424 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю, яка розташована в АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.01.2020 року №195510786 вказане рішення державного реєстратора прийняте на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД3 виданої Інспекцією ДАБІ Одеської області 18.04.2011 року та технічного паспорту, серія та номер, б/н, виданого 27.09.2019 року ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД», інших підстав для виникнення права власності на спірне нерухоме майно, інших електронних копій документів у зазначеній електронній справі немає.

З електронної копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД3 виданої Інспекцією ДАБІ Одеської області 18.04.2011 року, завантаженої державним реєстратором Мельник Т.І. в реєстр речових прав на нерухоме майно вбачається, що вона видана Інспекцією ДАБІ в Одеській області () та підписана Рябоконем П.М.

Однак, відповідно до даних реєстру дозвільних документів, який розміщений на сайті https://dabi.gov.ua, декларація з таким номером та щодо вказаної адреси не реєструвалась.

Окрім того, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 05.05.2020 року № Інспекція Державного архітектурного контролю в Одеській області (ДАБК), яка має була створена 08.06.2011 року, а відтак, не могла зареєструвати декларацію, як Інспекція ДАБІ в Одеській області 18.04.2011 року, оскільки в той час навіть не існувала.

Листом прокуратури області від 18.02.2020 року №05/1-321вих-20 повідомлено Одеську міську раду про вищевказані факти порушень інтересів територіальної громади міста Одеси.

Рух справи

10.08.2023 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Биков Д.Ю. на заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01 червня 2021 року, у цивільній справі за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Мельник Тетяни Іванівни про скасування рішення державного реєстратора, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 10.08.2023 року, визначено склад суду, а саме: головуючий суддя: Стахова Н.В., судді учасники колегії: Лозко Ю.П., Коновалова В.А.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.08.2023 року, апеляційна скарга ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Биков Д.Ю. залишена без руху.

Відповідно до розпорядження № 8234 від 06.09.2023 року, у зв`язку з перебування у відпустці судді-учасника колегії Коновалової В.А., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 06.09.2023 року суддю Коновалову В.А. замінено на суддю Назарову М.В.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.09.2023 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Биков Д.Ю. відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.09.2023 року справу призначено до розгляду.

Рішенням Вищої ради правосуддя № 2518/0/15-24 від 20.08.2024 року суддю Стахову Н.В. звільнено, у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від Одеського апеляційного суду від 03.09.2024 року головуючим по справі обрано суддю Карташова О.Ю.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У підпунктах 11.82-11.85 постанови від 09.02.2022 року у справі № 910/6939/20 та підпунктах 8.43-8.46 постанови від 16.11.2022 року у справі № 911/3135/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (наприклад, постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц).

Статтею 3 Закону встановлено, що загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Статтею 5 Закону передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до частини 4 статті 19 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Пунктом 40 Порядку державної реєстрації права власності на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (надалі Порядок) передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Згідно пункту 6 Порядку, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Пунктом 9 Порядку передбачено, що разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Відповідальність за відповідність електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, оригіналам таких документів у паперовій формі у разі подання заяви в електронній формі несе особа, яка виготовила електронні копії документів.

З матеріалів справи вбачається, що електронна копія декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД3 виданої Інспекцією ДАБІ Одеської області 18.04.2011 року, завантаженої державним реєстратором Мельник Т.І. в реєстр речових прав на нерухоме майно, видана Інспекцією ДАБІ в Одеській області () та підписана Рябоконем П.М., але відповідно до даних реєстру дозвільних документів, який розміщений на сайті https://dabi.gov.ua, декларація з таким номером та щодо вказаної адреси не реєструвалась.

Суд першої інстанції вірно зауважив, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 05.05.2020 року № Інспекція Державного архітектурного контролю в Одеській області (ДАБК), яка має була створена 08.06.2011 року, а відтак, не могла зареєструвати декларацію, як Інспекція ДАБІ в Одеській області 18.04.2011 року, оскільки в той час навіть не існувала.

А тому суд першої інстанції правильно виходив з того, що за результатами поданих ОСОБА_1 документів, державний реєстратор мав відмовити у реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування» відповідно до Конституції України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах народовладдя, законності, гласності, колегіальності, поєднання місцевих і державних інтересів, виборності, правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених цим та іншими законами, підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування, судового захисту прав місцевого самоврядування.

На підставі ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Таким чином, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, у даній справі є Одеська міська рада, як власник земельної ділянки.

Як встановлено, матеріалами справи, а саме зі змісту листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 03.03.2020 №01-19/490-06, вбачається, що рішення щодо передачі у власність чи користування земельними ділянками за адресою АДРЕСА_1 Одеською міською радою не приймались, а відтак земельна ділянка, яка зайнята спірною будівлею розміщена на ній самовільно поза волею власника, що порушує інтереси територіальної громади міста Одеси.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові № 645/3784/18 від 01 лютого 2023 року, з урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу та статті 212 ЗК України, вимога про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки із приведенням її у попередній стан шляхом знесення самочинно побудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребується.

За таких обставин, в даному випадку вбачається необхідність у звільненні самочинно зайнятої земельної ділянки комунальної власності Одеської міської ради, шляхом знесення збудованого об`єкта будівництва.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції в частині задоволених вимог позивача.

Суд першої інстанції дослідив подані документи: декларацію про готовність, витяг з реєстру речових прав, рішення РДА, та надав їм правову оцінку відповідно до ст. 76 ЦПК України.

Стороною апелянта не подано експертиз, які б підтверджували факт підробки чи фальсифікації документів, про які сторона відповідачів посилається в апеляційній скарзі.

Посилання на зовнішню невідповідність підписів є лише припущенням та не підтверджені висновками судової експертизи, а подання заяви до правоохоронних органів не є підставою для визнання документів недійсними без належного процесуального підтвердження.

Апеляційна скарга не містить нових належних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції або давали підстави вважати, що рішення було ухвалено з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

Суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін і наданим ними доказам.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а заочне рішення без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Биков Дмитро Юрійович залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді Ю.П. Лозко

М.В. Назарова