Провадження № 2/752/743/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2025 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Овдій-Барандич В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних від суми боргу, -

присутні:

позивач: не з`явився

представник позивача: Речицький М.Л. - адвокат (ордер серія АА №1400243 від 10.11.2023р.)

відповідач: не з`явився

представник відповідача: Щудла А.М. - адвокат (ордер серія АА №1384624 від 12.01.2024р.)

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних від суми боргу та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 10 800,00 доларів США та 3% річних у розмірі 3 167,76 доларів США, а також стягнути судові витрати.

В обгрунтування позову зазначає, що надав у борг ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 13 000,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути у строк до 10.11.2014 року, що підтверджується розпискою. У позові зазначено, що позивач та ОСОБА_3 мали тісні та довірливі стосунки, що було гарантією належного виконання договору. Хоча ОСОБА_3 довгий час не міг віддати борг, він завжди обіцяв зробити це в майбутньому. Згодом сторони погодили повернення боргу частинами. 14.10.2017р. ОСОБА_3 повернув ОСОБА_1 1 000,00 доларів США в рахунок погашення боргу при свідку ОСОБА_4 , що було зазначено на звороті розписки та засвідчене підписами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 01.09.2020р. ОСОБА_3 повернув ОСОБА_1 1 200,00 доларів США в рахунок погашення боргу при свідку ОСОБА_5 , що було зазначено на звороті розписки та засвідчене підписами ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . Обидва свідка ОСОБА_6 та ОСОБА_5 добре знали ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тому могли безпомилково ідентифікувати обидві сторони при поверненні частини суми позики. Наведене, як вказує позивач, свідчить, що ОСОБА_3 упродовж всього часу визнавав наявність боргу в розумінні ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України,

що є підставою для переривання перебігу позовної давності. Остаточний строк подачі позовної заяви, на думку позивача, має спливти 01.09.2023р., а тому позовна заява подана в межах встановленого законом строку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Спадкова справа померлого №15/2022 була відкрита приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фоя Л.Г. 28.02.2023р. позивач направив нотаріусу Фоя Л.Г. заяву про пред`явлення вимог до спадкоємців, за якою просив повідомити спадкоємця, який прийняв спадщину, що ОСОБА_1 є кредитором спадкодавця ОСОБА_3 на суму 10 800,00 доларів США. 20.03.2023р. була отримала відповідь від нотаріуса Фої Л.Г. про те, що заява-претензія із заявленими вимогами кредитора за розпискою від 10.09.2014р. із відмітками про часткове погашення боргу від 14.10.2017р. та 01.09.2020р. була направлена спадкоємцю померлого, який заявив про відкриття спадщини, та яка ним отримана особисто ІНФОРМАЦІЯ_2 . Особою, що прийняла спадщину після померлого ОСОБА_3 , є його дружина ОСОБА_2 , а тому вимоги в судовому порядку заявлені до неї.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13.10.2023р. відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Відповідач надав до матеріалів справи письмовий відзив на позовну заяву, за яким просить у задоволенні позову відмовити. У відзиві зазначено, що відповідач перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер. Також відповідач зазначає, що хоча і перебувала у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_3 , про існування вказаного боргу не знала та своєї згоди на отримання ОСОБА_3 вказаних грошових коштів не надавала. Так само їй не були відомі факти щодо повернення грошових коштів 14.10.2017р. та 01.09.2020р., а також особи свідків, у присутності яких здійснювалося таке повернення. У зв`язку з наведеними обставинами, відповідач не має можливості як визнати пред`явлені позовні вимоги, так і заперечувати проти них з підстав того, що такі кошти в позику ОСОБА_3 не отримувалися. Відповідач звертає увагу на те, що кінцевим строком позовної давності є 01.09.2023р. Разом з тим, позовну заяву подано до суду 10.10.2023р., тобто з пропуском строку позовної давності, у зв`язку з чим сторона відповідача заявляє про застосування строку позовної давності та просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою суду від 14.10.2024р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши думку представників сторін, судом встановлено наступне.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення ст.ст. 1046 та 1047 Цивільного кодексу України в їх зв`язку свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому, укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, постанові від 18.01.2017 року у справі №6-2789цс16 та постанові Верховного Суду від 10.09.2018 року у справі №520/632/16-ц.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 02.07.2014 року у справі №6-79цс14, від 24.02.2016 року у справі №6-50цс16, від 13.12.2017 року у справі за №309/3458/14-ц, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

У постанові від 26.05.2021р. у справі №405/8280/19 Верховний Суд зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові

висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 за розпискою отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 13 000,00 доларів США. При цьому ОСОБА_7 зобов`язався віддати отримані кошти у строк до 10.11.2014р.

Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст розписки містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача. Також слід відмітити, що розписка містить дату її складання (10.09.2014р.), отримання грошових коштів у конкретно визначеній сумі (13 000,00 доларів США) та зобов`язання щодо їх повернення (10.11.2014р.).

Відповідно до вимог ст. 545 Цивільного кодексу України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Так, письмова форма договору 10.09.2014 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_7 , оформленого розпискою, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми ОСОБА_7 .

Наявність оригіналу розписки в позивача (позикодавця), наданого суду для огляду в судовому засіданні, згідно з положеннями ст. 545 Цивільного кодексу України свідчить, що зобов`язання з повернення коштів ОСОБА_7 в повному обсязі не виконано.

Так, згідно вказаної розписки 14.10.2017р. ОСОБА_7 повернув, а ОСОБА_1 отримав у рахунок погашення боргу 1 000,00 доларів США при свідку ОСОБА_6 . Також 01.09.2020р. ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_7 у рахунок погашення боргу 1 200,00 доларів США при свідку ОСОБА_5 .

Слід зазначити, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 підтвердили факт повернення грошових коштів ОСОБА_1 .

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та ОСОБА_3 договору від 10.09.2014 року, а також встановленим факт невиконання ОСОБА_7 своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення коштів у сумі 10 800,00 доларів США (13 000,00 - 1 000,00 - 1 200,00) у строк до 10.11.2014 року включно.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер, про що свідчить Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Як встановлено судом, спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину після померлого чоловіка, що вбачається із спадкової справи, яка надана на виконання ухвали суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк О.С.

Статтею 1281 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від дня настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Отже, встановлені статтею 1281 Цивільного кодексу України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.

Сплив визначених статтею 1281 Цивільного кодексу України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18.

Стаття 1281 Цивільного кодексу України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Не визначено такого порядку й іншим законодавством. Отже, пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо до спадкоємця, так і через нотаріуса.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 495/1933/15-ц.

Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 1282 Цивільного кодексу України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв спадщину у складі якої є нерухоме майно, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №607/98/17, від 15 липня 2020 року у справі №645/1566/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 28.02.2023р. звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фоя Людмили Григорівни із заявою про пред`явлення вимог до спадкоємців, зареєстрована за №16.

Як вбачається, вказана заява ОСОБА_1 направлена приватним нотаріусом ОСОБА_2 за супровідним листом від 28.02.2023р. №47/02-14, та отримана відповідачем 06.03.2023р.

Одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ураховуючи предмет спору в зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 Цивільного кодексу України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність

спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 607/98/17, від 04 березня 2020 року у справі №2609/30529/12.

За таких обставин, зважаючи на те, що матеріалами справи підтверджується розмір заборгованості ОСОБА_3 перед позивачем на день відкриття спадщини, а також встановлено, що відповідач є спадкоємцем боржника ОСОБА_3 , позивачем дотримано строку, визначеного статтею 1282 Цивільного кодексу України, позовні вимоги про стягнення основного боргу є обгрунтованими.

Оскільки стороною відповідача порушено грошове зобов`язання, позивач просить стягнути з нього 3% річних, що нараховані, починаючи з 11.11.2014р. по 09.10.2023р. на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19).

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019р. у справі №127/15672/16-ц зазначено, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується трьома роками, які передували подачі такого позову.

Разом з тим, згідно п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони

України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який продовжувався Указами Президента України та діє на цей час.

За таких обставин, нарахування пені та 3% річних на суму боргу в період дії в Україні воєнного стану не відповідає п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України.

Отже, вимоги про стягнення 3% річних є обгрунтованими в частині 1 027,00 доларів США.

Разом з тим, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Слід відмітити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 ; від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц; від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц ; №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц; від 7 серпня 2019 року у справі №2004/1979/12; від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 ; від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц.

У відповідності до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частина 1 та частина 3 статті 264 Цивільного кодексу України передбачає, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У відповідності до п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Як встановлено вище, боржник ОСОБА_3 мав повернути борг за розпискою до 10.11.2014р. При цьому 14.10.2017р. та 01.09.2020р. ним вчинялися дії щодо повернення частково боргу за розпискою і після цих оплат перебіг позовної давності починався заново і мав би закінчитися 01.09.2023р. (включно). Однак з урахуванням Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України строк позовної давності зупинився на строк дії воєнного стану в Україні.

Отже, позивачем не пропущено строку позовної давності за заявленими ним вимогами.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною

практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 4 300,29 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 247, 258, 259, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних від суми боргу задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою розмірі 10 800,00 (десять тисяч вісімсот доларів США 00 центів) доларів США основного боргу, 1 027,00 (одна тисяча двадцять сім доларів США 00 центрів) 3% річних.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 300,29 (чотири тисячі триста грн. 29 коп.) грн.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повний текст рішення суду складено та підписано 27.06.2025р.

Суддя Ірина ОЛЬШЕВСЬКА