П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 червня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.,

суддів Собослоя Г.Г., Джуги С.Д.

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними в матеріалах справи доказами цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Укрглобал-Фінанс» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 березня 2025 року, повний текст якого складено 17 березня 2025 року, ухвалене суддею Зарева Н.І., в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Укрглобал-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Укрглобал-Фінанс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер Фінанс» про визнання недійсними окремих пунктів договору позики

встановив:

У серпні 2023 року ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 23.03.2021 між ТОВ «Партнер Фінанс» та ОСОБА_1 укладено договір позики №63/83216998, згідно умов якого відповідач отримала позику у розмірі 10 000 гривень, строком на 365 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2% від суми позики за кожен день користування.

12.07.2023 між ТОВ «Партнерс Фінанс» та ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» укладено договір відступлення права вимоги №12072023 від 12.07.2023, відповідно до умов якого право вимоги за договором позики №63/83216998 від 23.03.2021 перейшло до позивача.

Вказує, що первісним кредитором не здійснювалося нарахування пені та інших штрафних санкцій.

Зауважує, що відповідачка сплатила за договором позики нараховані проценти в розмірі 9 400 гривень.

Однак, ОСОБА_1 вчасно не повернула всю суму позики, нараховані відсотки для погашення заборгованості за позикою та комісією, відповідно до умов Договору.

Таким чином просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» заборгованість за договором позики №63/83216998 від 23.03.2021 станом на 28.07.2023 у розмірі 69 000 гривень, яка складається з: 10 000 гривень заборгованість за кредитом; 57 600 гривень заборгованість за нарахованими процентами; 1 400 гривень заборгованість за комісією.

Крім цього, просить стягнути на свою користь сплачений судовий збір у розмірі 2 684 грн та 5 000 грн витрат на професійну правову допомогу.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Козар М.В., 18.04.2024 подала зустрічну позовну заяву до ТОВ «ФК» Укрглобал-Фінанс» та ТОВ «Партнер Фінанс» в якій просила визнати недійсними пункти 1.5. та 2.1. Договору позики №63/83216998 від 23.03.2021.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовує тим, що на договір позики поширюються положення Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилається на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів» згідно якої продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Позичальник за користування позикою протягом 365 днів повинен сплатити позикодавцю 2% за кожен день (п. 2.1. Договору), що становить 730% річних, в грошовому еквіваленті становить 71 600 гривень, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача.

Крім того, пункт 1.5. Договору встановлено комісію за видачу кредиту у розмірі 14% від суми позики, що становить 1 400 гривень. Такий пункт також є незаконним оскільки в договорі не передбачено за що саме сплачується дана комісія (саме за сукупність послуг, які надаються).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 березня 2025 року, повний текст якого складено 17 березня 2025 року, зустрічні позовні вимоги задоволено, первісні позовні вимоги задоволено частково.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги суд першої інстанції:

Змінив пункт 2.1. Договору позики №63/83216998 від 23.03.2021 укладеного між ТОВ «Партнер Фінанс» та ОСОБА_1 , обмеживши розмір процентів, які підлягають сплаті позикодавцю за даним договором, розміром тіла кредиту, а саме 10 000 гривень.

Визнав недійсним пункт 1.5 Договору позики №63/83216998 від 23.03.2021 укладеного між ТОВ «Партнер Фінанс» та ОСОБА_1 , яким встановлена комісія за видачу позики в розмірі 14% від суми позики.

Первісний позов ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» до ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з відповідачки на користь позивача суму заборгованості за Договором позики №63/83216998 від 23.03.2021 укладеного між ТОВ «Партнер Фінанс» та ОСОБА_1 у розмірі 10 600 гривень, зокрема: 10 000 гривень заборгованість за кредитом та 600 гривень заборгованість за нарахованими процентами.

У задоволенні решти вимог первісного позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» 412 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору, а також 768 гривень на відшкодування витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» на користь держави 536,80 грн. судового збору.

Стягнуто з ТОВ «Партнер Фінанс» на користь держави 536,80 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» подало апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції та просить скасувати таке, прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

Вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що відповідачка ознайомилась з істотними умовами договору позики під час його підписання, зокрема з розміром комісії за видачу суми позики, строком користування позикою та порядком та строками сплати платежів і нарахування процентів.

Заявлені вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню у зв`язку з неналежним способом захисту порушеного права, а також відповідності умовам чинного законодавства, що врегульовує кредитні правовідносини.

Щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, то вважає, що судом першої інстанції не враховано всього, що є неправомірним, оскільки суд не вправі втручатися в питання оплати правничої допомоги погодженої між клієнтом та адвокатом. Такі витрати є правомірними та обґрунтованими, підтвердженими належними доказами.

Крім цього, просить стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 гривень понесені позивачем за подання апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Козар М.В., зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, а доводи апеляційної скарги задоволенню не підлягають у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Вказує, що умови кредитного договору, які були визнані судом першої інстанції несправедливими, дійсно мають на меті отримати невиправдані прибутки за рахунок позичальниці, оскільки сплата 71 600 гривень процентів за користування позики перевищує суму наданої позики в сім разів, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків та явно завдають шкоду позичальнику.

Так само неправомірним є стягнення одноразової комісії 14% від суми видачі кредиту, оскільки незрозуміло за які саме послуги сплачується така комісія.

Крім цього, заперечує щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки такі є необґрунтованими у порівнянні із ціною позову та обставинами справи.

Згідно ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що предметом оскарження в суді апеляційної інстанції є рішення суду у справі з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 23.03.2021 між ТОВ «Партнер Фінанс» та ОСОБА_1 укладено договір позики №63/83216998, згідно умов якого, позичальниця отримала позику в розмірі 10 000 гривень. Строк позики 365 днів. Комісія за видачу позики 14% від суми позики, що становить 1 400 гривень. За кожен день користування позикою позичальниця сплачує 2% від суми позики. Нарахування починається з 8-го дня користування позикою. Позикодавець надав позику шляхом передачі готівкових коштів позичальнику (а.с.5-11).

Пунктом 3.2. Договору передбачено, що позичальник підтверджує, що він отримав від позикодавця суму позики у повному обсязі у дату підписання цього договору.

Позичальник підписанням Договору підтвердив, що йому відмові та зрозумілі всі умови, позичальник володіє достатнім рівнем дієздатності для укладення такого Договору, а також, що він отримав всю інформацію з його інформування (пункти 4.1.1.-4.1.7 Договору).

Укладаючи цей Договір сторони засвідчують, що орієнтовна реальна річна процентна ставка за цим Договором становить 730% річних, орієнтовна загальна вартість позики для позичальника становить 83 000 грн., загальні витрати 73 000 грн. (п. 8.4. Договору).

ОСОБА_1 підписала даний договір позики, про що свідчить її особистий підпис під таким договором. Тобто, сторони погодили між собою істотні умови кредитування щодо суми позики, строків її повернення та нарахування процентів за користування такими коштами.

Разом із підписанням такого договору позичальниця підтвердила, що ознайомлена з внутрішніми правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (а.с.8-9).

Також позичальниця підписала Паспорт споживчого кредиту, в якому зазначені основні умови щодо позики та орієнтовний графік платежів (а.с.10-11).

Отримання позики підтверджується видатковим чеком на суму 10 000 гривень від 23.03.2021 (а.с.78).

Листом ТОВ «Партнер Фінанс» №37/07-23 від 12.07.2023 підтверджено, що позичальницею ОСОБА_1 за договором позики №63/83216998 від 23.03.2021 сплачено нарахованих процентів у розмірі 9 400 гривень. Станом на 12.07.2023 сума загальної заборгованості становить 69 000 гривень, з яких: 10 000 гривень заборгованість за позикою; 57 600 гривень заборгованість за нарахованими процентами; 1 400 гривень заборгованість за комісією. З 01.03.2022 по 22.03.2022 проценти за Договором не нараховувались. (а.с.12).

12.07.2023 між ТОВ «Партнер Фінанс» та ТОВ «Укрглобал-Фінанс» укладено договір відступлення прав вимоги №12072023, згідно умов якого кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними в Реєстрі Боржників, укладеними між кредитором і боржниками (а.с.19-21).

Актом прийому-передачі Реєстру Боржників від 12.07.2023 до Договору відступлення прав вимоги №12072023 ТОВ «Партнер Фінанс» відступило ТОВ «Укрглобал-Фінанс» право вимоги на 46 боржників, в тому числі й за договором позики №63/83216998 від 23.03.2021 укладеного між ТОВ «Партнер Фінанс» та ОСОБА_1 (а.с.22-24).

Кошти за договором відступлення прав вимоги №12072023 від 12.07.2023 були успішно переказані, що підтверджується платіжною інструкцією №125 від 24.07.2023 (а.с.25).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено та сторонами справи не оспорюється, що 23.03.2021 між ТОВ «Партнер Фінанс» та ОСОБА_1 укладено договір позики №63/83216998, згідно умов якого, позичальниця отримала позику в розмірі 10 000 гривень.

Апеляційна скарга подана у зв`язку з тим, що позивач не погоджується із задоволеними судом першої інстанції вимогами зустрічного позову, зокрема щодо визнання недійсними 1.5 та 2.1 Договору позики, а тому в силу приписів статті 367 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в межах доводів апеляційної скарги.

Так, пунктом 1.5 Договору передбачено, що комісія за видачу позики складає 14% від суми позики, що становить 1 400 грн. і підлягає сплаті у строк передбачений графіком платежів.

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 виснувала, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Як виснував Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 6 листопада 2023 року (справа №204/224/21), якщо в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), та не узгоджено їх зі споживачем, то такі умови є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Таким чином, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо несправедливості пункту 1.5. Договору, оскільки не передбачено конкретного переліку послуг за які позичальник сплачує таку комісію. Формулювання «за надання позики», не відповідає принципам зазначеним у Законі України «Про споживче кредитування» та в Законі України «Про захист прав споживачів», а також означає, що позичальник сплачує по факту за прийняття позики від позикодавця, що апріорі суперечить засадам цивільного права.

Щодо процентів за користування позикою та визнання пункту 2.1. Договору недійсним, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Як зазначено у самому договорі укладеному між сторонами спору, то такий договір видано на власні (споживчі) потреби позичальника, а отже на дані правовідносини поширюються норми Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суд увід 11.12.2024 у справі №753/25744/21 касаційний суд виснував, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

З огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Так, пунктом 2.1. Договору зазначено, що Позичальник повинен сплачувати позикодавцю проценти за договором за фіксованою ставкою 2% від суми позики за кожен день користування позикою в межах строку передбаченого п. 1.4. та п. 2.2. Договору у порядку, розмірі та строки встановлені в графіку платежів, що у загальному розмірі становить 71 600 грн.

Детальний розрахунок яким чином нараховувались проценти за користування позикою в матеріалах справи відсутній, однак, слід враховувати, що сторонами спору не заперечується сплата процентів за користування позикою ОСОБА_1 у розмірі 9 400 гривень.

Слід погодитись з позицією суду першої інстанції, що пункт 2.1. Договору явно суперечить принципам розумності, справедливості та доброчесності.

Включаючи в договір такі положення, кредитор мав на меті отримати надмірні прибутки, що призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Дана позиція апеляційного суду також кореспондується з позицією Верховного Суду викладеною у Постанові від 12.02.2025 у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №679/1103/23. Касаційний суд виснував, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

З усього зазначеного слід зробити висновок, що кредитор передбачив такі положення в укладеному між сторонами договорі, які однозначно призвели до порушення прав споживача - відповідачки ОСОБА_1 , оскільки такими діями створено дисбаланс у правовідносинах, які склалися між позикодавцем та позичальником.

Щодо неналежного способу захисту, то апеляційний суд зазначає, що в даному випадку єдиним способом захисту прав споживача є зміна пункту 2.1. договору в якому слід зазначити, що сплаті підлягає сума 10 000 гривень, що складає суму кредиту, а з урахуванням сплати відповідачкою 9 400 гривень, то стягненню в даному випадку підлягає сума 600 гривень.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження.

Щодо витрат на професійну правову допомогу.

На підтвердження витрат на правову допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції, адвокатом Руденком К.В. надано до суду такі документи: договір № 03/07/2023 про надання юридичних послуг від 03.07.2023, укладений між ТзОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» та ФОП ОСОБА_2 ; акт приймання-передачі наданих послуг № 2 від 27.07.2023 до договору № 03/07/2023 про надання юридичних послуг від 03.07.2023; платіжну інструкцію на переказ коштів № 151 від 28.07.2023.

Позивач вважає, що суд першої інстанції не врахував складність справи, час затрачений адвокатом на підготування позову та зменшив такі витрати безпідставно.

В контексті витрат на професійну правову допомогу колегія суддів керується наступним.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити не співмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.

З огляду на викладене вище відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі N 755/9215/15 (провадження N 14-382цс19) зазначено, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року в справі №757/29103/20 (провадження №61-11792св21) зазначено, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи.

Європейський суд з прав людини також підкреслює, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв: реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін (справа «East/West Alliance Limited v. Ukraine» від 23.01.2014).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з позицією суду першої інстанції, що стягненню підлягає сума 768 грн. витрат на професійну правничу допомогу, оскільки такий розподіл є пропорційним щодо задоволених первісних позовних вимог. Так само судові витрати в частині судового збору відповідають вимогам статті 141 ЦПК України.

Отже, колегія суддів апеляційного суду, приходить до обґрунтованих висновків, що рішення суду першої інстанції ухвалене із повним та всебічним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, таке рішення відповідає чинним нормам матеріального та процесуального права, а тому на підставі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

У зв`язку з тим, що апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, заявлені адвокатом Руденком К.В., який діє в інтересах ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищенаведене та керуючись нормами статей 12, 18, 141, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Укрглобал-Фінанс», залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 березня 2025 року, повний текст якого складено 17 березня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 червня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: