справа № 489/7413/24 провадження №2/489/386/25
РІШЕННЯ

Іменем України

16 червня 2025 року м. Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Воробйова В.В.

в присутності:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи - Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, Орган опіки і піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дітей з батьком

встановив:

30.07.2024 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про зміну способу виконання рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14.09.2018 у справі № 489/3439/17, постановивши ухвалу про зміну способу виконання рішення суду шляхом визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14.09.2018 визначено участь позивача у вихованні та спілкуванні з неповнолітніми дітьми без участі та присутності матері. Але на теперішній час рішення відповідачем не виконується. ОСОБА_4 за співучастю прокурорів, їх пособництвом, заохочуванням, організована відповідачем група фізичних осіб таємно, приховуючи всю підготовку, транспортне та продовольче забезпечення, викрала з міста Миколаєва, перетнула кордон в прихованому пункті пропуску, без згоди і дозволу позивача вивезла дітей з місця реєстрації в невідоме місце проживання в даний час; приховує від нього місцезнаходження дітей, заборонила їм спілкуватись з ним по мобільному телефону та знищила куплені позивачем і передані двом дітям сучасні мобільні телефони, заборонила спільним знайомим надавати йому адресу місцезнаходження дітей та номери їх телефонів; умисно не приймає від нього матеріальне забезпечення та майнову допомогу для дітей; не узгоджує зміни часу спілкування батька з дітьми за взаємною згодою батьків, перешкоджає виконанню інших обов`язків батьків з метою в подальшому звинуватити його в ухилянні від виконання обов`язку батька та невикористанні свого права. З весни 2022 року відповідач умисно не виконує рішення суду про надання йому дітей та вчиняє домашнє насильство відносно їх спільних дітей.

Втаємничення нинішнього місцезнаходження його трьох дітей, їх становища і безпеки викликають в нього обґрунтовану підозру, що діти таємно від нього вивезені в країни з розвиненим сексуальним насильством щодо дітей. Крім виконання рішення суду про сплату аліментів, він з власної ініціативи купував своїм дітям речі, які вони бажали мати, витрачав на утримання дітей більше ніж передбачено рішенням суду. За даними окружної прокуратури міста Миколаєва діти сторін проживають в Німеччини, проте жодних доказів цього у позивача не має. Позивач зазначає, що визначення місця проживання дітей з ним дасть йому можливість через органи МЗС за кордоном розшукати місце знаходження дітей. В нього є всі умови для проживання дітей: він відповідально ставиться до виконання батьківських обов`язків. Має задовільний стан здоров`я, матеріальні можливості та забезпечує належні умови, в приватному будинку на земельній ділянці обладнані спортивний і дитячий майданчик.Також просить врахувати сталість соціальних зв`язків дітей, їх психологічний стан, місце навчання та інші обставини (шкідливих звичок не має, графік роботи в нього вільний, має власний автомобіль та возив дітей а різні спортивні секції). За такого, позивач вимушений звернутися до суду із вказаною позовною заявою.

Відповідач, через свого представника адвоката Чуб Т.В., надала до суду відзив в якому просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Свої заперечення обґрунтовує тим, що внаслідок загрози життю та здоров`ю дітей через масові ракетні обстріли ОСОБА_4 разом з дітьми виїхали до Німеччини, де отримали тимчасовий захист та знаходяться тепер, тож на сьогодні дітям безпечніше залишатись з відповідачем за межами України у стійкому та безпечному середовищі. Виїзд дітей за межи України відбувся відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України в умовах воєнного стану в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків. Мешкаючи за кордоном разом з матір`ю діти забезпечені усім необхідним житлом, харчами, одягом. Відвідують шкільні та позашкільні заклади, спортивні гуртки, вивчають мову, спілкуються зі своїми однолітками. Дітям створені умови для всебічного та гармонійного розвитку. Позовні вимоги, які зводяться до переміщення дітей з безпечного середовища до міста Миколаєва, яке постійно знаходиться під обстрілами, де навчання проходить в режимі онлайн або у бомбосховищах, де перебування дітей на вулицях, вдома та в інших приміщеннях є не безпечним для їх життя та здоров`я, де відсутнє світло, питна вода, теплопостачання є цинічною неповагою, яку позивач проявляє до життя та здоров`я своїх дітей.

Діти тривалий час з 2017 року мешкають разом з матір`ю ОСОБА_4 . Позивач має іншу сім`ю в якій народилося троє дітей. Загалом позивач має шістьох неповнолітніх дітей та для нього не має проблеми виїхати за кордон для того, щоб особисто спілкуватися з дітьми відповідно до встановленого раніше графіку. Позивач не має власного житла, не має постійного заробітку достатнього для утримання шістьох дітей. Невиконання позивачем свого обов`язку утримувати дітей на достатньому рівні свідчить про його ганебне ставлення до дітей, самоусунення від їх виховання та перекладання свого обов`язку на відповідача, яка фактично самостійно забезпечує дітей всім необхідним для їх життя, здоров`я, навчання, психічного та фізичного розвитку. Має власне нерухоме майно. На теперішній час ОСОБА_8 Аполлінарії виповнилося 14 років, ОСОБА_9 виповнилося 12 років, ОСОБА_7 досягла 8 років. Сім років зі свого життя діти проживають з матір`ю окремо від батька. Тісного зв`язку між дітьми та позивачем немає. З огляду на інтереси дітей, які переважають над інтересами і бажаннями позивача, вважаю, що підстави для визначення міста мешкання дітей разом з позивачем відсутні.

Ухвалою судді Ленінського районного суду міста Миколаєва Коваленка І.В. від 27.09.2024 вищевказану позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу десятиденного строку для усунення зазначених в ній недоліків, які позивачем було усунуто.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.10.2024 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 16.04.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, зазначаючи, що протягом семи років діти проживають з відповідачем і з позивачем не спілкується, відповідач з дітьми виїхала до Німеччини і робить все для того щоб діти там проживали в комфорті, інших дітей вона не має. В свою чергу, у позивача зараз інший шлюб від якого в нього є діти, він отримує невелику заробітну плату, в нього відсутні умови для виховання шістьох дітей.

Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного.

Як встановлено судом, сторони записані батьками ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис №563, серії НОМЕР_2 , актовий запис №3436, та серії НОМЕР_3 , актовий запис №339.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14.09.2018 визначено участь ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з неповнолітніми дітьми ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без участі та присутності матері наступним чином:

- кожного першого та другого тижня місяця з 18 години п`ятниці по 19 годину неділі;

- перша половина весняних, осінніх та зимових канікул;

-з 01 по 15 липня, з 01 по 15 серпня під час літніх канікул;

-у святкові дні, а також на другий день після дня народження дитини або за домовленістю обох батьків у день народження дитини;

-у разі неможливості побачень з дитиною у визначений день, батько повідомляє матір про дані зміни;

-у випадку хвороби дитини, незадовільних погодних умов, за взаємною згодою батьків допускається перенесення зустрічі з дитиною;

- під час спілкування з дитиною батько та мати зобов`язані створювати умови, які не шкодять життю та здоров`ю, а також моральному стану дитини, не перешкоджати в спілкуванні з дитиною іншому з батьків.

Крім того, вказаним рішенням встановлено право ОСОБА_3 щодо спілкування з неповнолітніми дітьми засобами телефонного та іншого засобу зв`язку, право безперешкодно відвідувати навчальні, дошкільні заклади де навчаються, виховуються діти. У дні визначені для спілкування та виховання, батько ОСОБА_3 особисто забирає та особисто повертає дітей за місцем проживання матері. За умови попередження матері не менш ніж за одну добу та її згоди надати можливість спілкування батька ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з неповнолітніми дітьми у будні дні поза навчальний час. Батькам надано право змінювати час спілкування батька з дитиною за взаємною згодою батьків.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30.03.2023 встановлено, що згідно рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.05.2017 року з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дітей ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , щомісячно у розмірі 1/2 частини від усіх видів доходу (заробітку), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного та до повноліття дітей.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.03.2019, змінено розмір аліментів, стягнутих з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання малолітніх дітей згідно рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 травня 2017 року по цивільній справі № 487/2292/17. Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дітей щомісяця у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили і до повноліття дітей.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 08.05.2019, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.03.2019 в частині розміру аліментів змінено збільшивши їх розмір до 8/20 часток. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з позовом яким просив зменшити розмір аліментів до фіксованої суми 1255,00 грн. Звертаючись до суду із зазначеним позовом ОСОБА_3 вказував, що у нього на утриманні перебувають ще двоє малолітніх дітей від другого шлюбу, а також дружина знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення віку 3-х років. Крім того, сталися зміни у його фізичному стані і стані матеріального забезпечення, у зв`язку з чим його було звільнено з військової частини. Він працює експертом Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, де його заробітна плата складає від 2500,00 до 3500,00 грн. У власності у нього нерухомого майна не має, житло винаймає.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30.03.2023 також встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_11 06.10.2017 зареєстрували шлюб, від якого в них народилось троє дітей: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Згідно довідки про доходи № 21 від 18.10.2021, ОСОБА_3 працює в Одеському науково-дослідному інституті судових експертиз Міністерства юстиції України, його заробітна плата за період з 2017 року по вересень 2021 року становить у загальному розмірі 263366,89 грн.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30.03.2023 за позовом ОСОБА_3 було зменшено розмір аліментів, визначений постановою Миколаївського апеляційного суду від 08.05.2019, до 1/5 частки всіх видів доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з подальшою індексацією, починаючи з дня набрання рішенням законної сили, до досягнення дітьми повноліття.

За положеннями частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів Центрального відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві №73243 від 02.06.2025 у ОСОБА_3 , станом на квітень 2025 року існувала заборгованість по аліментам у розмірі 114949,50 грн. яка виникла з квітня 2023 року. Проте станом на 03.06.2025 заборгованість відсутня, переплата становить 4493,84 грн.

Відповідно до відповіді Державної податкової служби України від 07.03.2025 розмір доходів ОСОБА_3 за 2024 рік отриманих від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України становить 55932,71 грн., від Професійної спілки працівників Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз 979,50 грн., та 6000,00 грн. від Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради.

Як вбачається з листа органу опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1801/02.02.01-22/04/14/25 від 22.01.2025 орган опіки та піклування не в змозі надати висновок про визначення місця проживання дітей ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з батьком, оскільки спір між батьками відсутній та службою неможливо провести дії, передбачені пунктом 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», через відсутність одного з батьків (матері) та дітей у місті Миколаєві.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 у справі «М.С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною;по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07.12.2006, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.

Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди передусім повинні враховувати інтереси самої дитини, оцінюючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду від 14.02.2019 у справі №377/128/18 (провадження №61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц (провадження №14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Судом встановлено, що після початку повномасштабної війни, відповідач разом з дітьми виїхали до Німеччини де проживають і зараз.

Крім того, суд приймає до уваги, що органом опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради надано лист про неможливість надання висновку щодо визначення місця проживання дітей, оскільки спір між батьками відсутній та служба не має можливості провести дії, передбачені чинним законодавством, через відсутність відповідача та дітей у місті Миколаєві.

Разом з тим, фактичний виїзд одного з батьків за кордон із дітьми, не є перешкодою у вирішенні судових спорів між батьками, зокрема про визначення місця проживання дітей. Кожен із батьків повинен довести суду, чому саме з ним (або з нею) дітям буде проживати краще.

При розгляді судом спорів щодо місця проживання дітей мають бути з`ясовані відомості про особу батьків, а також про умови проживання та навчання дітей.

Якщо під час судового провадження встановлено, що один із батьків певний час проживає за межами України з дітьми, вбачається доцільним з`ясувати умови проживання, навчання та розвитку дітей у цей період, а зацікавлена сторона має вжити заходів для доведення цих обставин у суді.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17).

Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, норм чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Приватно-правовими нормами визначене коло підстав відмови у судовому захист цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача), зловживання матеріальними правами, обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу, сплив позовної давності.

Таким чином, на виконання вимог статті 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, позивачем не надано в розпорядження суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що визначення місця проживання дітей з ним буде мати на дітей більш позитивний вплив.

Під час розгляду справи не встановлено наявності негативних характеристик матері дітей та її недбалого поводження з дітьми, неналежного виконання нею батьківських обов`язків.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які могли б свідчити про те, що спільні діти сторін не забезпечені належними побутовими умовами, спальними місцями, відповідними меблями, необхідним одягом, взуттям, іграшками, шкільним приладдям, повноцінним харчуванням тощо.

Так само, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачем створені кращі матеріально-побутові умови для дітей, адже як встановлено судом, позивач перебуває у другому шлюбі від якого має ще трьох дітей, житлове приміщення в якому він проживає зі своєю сім`єю не належить йому на праві власності, і відомості щодо наявності належних побутових умов для проживання та розвитку шістьох дітей у цьому житловому приміщенні відсутні.

Посилання позивача в обґрунтування позову лише на те, що визначення місця проживання дітей з ним є необхідним для забезпечення виконання рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14.09.2018 про його участь у вихованні та спілкуванні з неповнолітніми дітьми, не можуть бути підставою для задоволення позову.

Крім того, суд враховує, що спільна донька сторін ОСОБА_10 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 і на час розгляду справи їй виповнилося 14 років. Отже, в силу положень частини третьої статті 160 СК України вона може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині.

Отже, аналізуючи вищевикладене, оцінюючи надані сторонами докази, враховуючи відсутність доказів невиконання відповідачкою батьківських обов`язків стосовно дітей, переконливих доказів позивача щодо належним умов для проживання, розвитку, навчання дітей, тому у сукупності усіх наданих доказів, ураховуючи норми Конвенції про права дитини щодо забезпечення її найкращих інтересів та безпеки і права на життя, судову практику, введення в Україні воєнного стану, перебування дітей з матір`ю за кордоном, вік, соціальні зв`язки, прив`язаність до матері, діючи на теперішній час виключно в інтересах неповнолітніх дитини, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Суд наголошує, що відмова у задоволенні позову, щодо визначення місця проживання дітей разом із батьком, не позбавляє батька права на особисте спілкування з дітьми та прийняття участі у їх вихованні.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей з батьком відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:

позивач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ;

третя особа Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, , місцезнаходження: м.Миколаїв, пр.Богоявленсь,1;

третя особа Орган опіки і піклування виконкому Миколаївської міської ради, , місцезнаходження, вул. Адміральська,20.

Повний текст судового рішення складено 24.06.2025.

Суддя І.В.Коваленко