Справа № 643/8598/23
Провадження № 2/643/148/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2025 м. Харків

Суддя Салтівського районного суду міста Харкова Крівцов Д.А., розглянувши матеріали цивільної справи за позовною заявою Акціонерного Товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ

АТ «Сенс Банк» (позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 (відповідач) заборгованість в загальному розмірі 63050,49 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2684,00 грн.

У судовому засіданні 15.04.2025 адвокат Стець М.Л. (представник відповідача), який дії в інтересах відповідача, просив залишити позов без розгляду (повернути позов). В обґрунтування зазначив, що позов підписаний адвокатом Мужик Н.Т. На підтвердження повноважень ОСОБА_2 надана довіреність від 11.08.2023, підписана в.о. голови правління заступником голови правління, членом правління АТ «Сенс Банк» Зубченко О.М. Проте додана до позову виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в якій вказані особи, що мають право вчиняти юридичні дії від імені позивача без довіреності, не містить посилання на Зубченко О.М. За таких обставин, за доводами представника відповідача, оскільки не підтверджено право Зубченко О.М. видавати довіреність на ім`я Мужика Н.Т., позов підписаний особою, яка не має повноважень представляти інтереси позивача.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.04.2025 у задоволенні клопотання адвоката Стець М.Л., який дії в інтересах відповідача, про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено. Позовну заяву залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позовної заяви, а саме надання доказів наявності у ОСОБА_3 права видавати довіреність Мужику Н.Т. - п`ять днів з дня вручення цієї ухвали.

Копія ухвали суду від 15.04.2025 отримана відповідачем 07.05.2025, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.

12.05.2025 позивач надав суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої додав копію наказу № 4571-К від 14.08.2023, згідно з яким ОСОБА_3 на підставі рішення наглядової ради позивача (протокол № 82 від 14.08.2023) заступила до тимчасового виконання обов`язків Голови Правління на період з 15.08.2023 шляхом суміщення посад на строк до вступу на посаду нового Голови Правління Банку.

Оцінюючи наказ № 4571-К від 14.08.2023, суд керується таким.

Згідно з вказаним наказом ОСОБА_3 заступила до тимчасового виконання обов`язків Голови Правління на період з 15.08.2023 на підставі рішення наглядової ради банку від 14.08.2023.

Між тим довіреність № 019880/23, згідно з якою ОСОБА_3 в якості виконуючого обов`язки Голови Правління уповноважила Мужика Н.Т. представляти інтереси банку, видана 11.08.2023, тобто до того, як було ухвалено рішення наглядової ради банку та виданий наказ № 4571-К від 14.08.2023.

Ураховуючи наведене, наданий суду наказ № 4571-К від 14.08.2023 не є належним доказом на підтвердження перебування ОСОБА_3 на посаді Голови Правління станом на час видачі довіреності 11.08.2023.

Суд звертає увагу, що в довіреності № 019880/23 від 11.08.2023 зазначено, що Зубченко О.М. діє на підставі наказу № 4496-К від 09.08.2023. Проте вказаний наказ суду не наданий.

Вирішуючи питання щодо процесуального рішення, яке має ухвалити суд за наслідками оцінки вказаних вище обставин, суд керується таким.

Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Згідно з ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантовано право на доступ до правосуддя.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року по справі № П/9901/736/18 зазначено, що згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист. Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

У постанові від 29.05.2024 у справі № 473/1467/22 Верховний Суд зазначив, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, установлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 року в справі № 177/1163/16-ц (провадження № 61-2250св20), від 12 січня 2022 року в справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21); Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 липня 2021 року в справі № 340/141/21 (адміністративне провадження № К/9901/18182/21) та ін.). Зазначене узгоджується із практикою ЄСПЛ, який в своїх рішеннях вказує на те, що надмірний формалізм при застосуванні процедурних правил буде впливати на справедливість процедури, що призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року в справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. Franc)», рішення від 08 грудня 2016 року в справі «ТОВ «Фріда» проти України»).

У постанові Верховного Суду від 29.02.2022 у справі № 500/1912/22 зауважено, що згідно з висновками, що сформульовані у одному з останніх рішень Великої Палати ЄСПЛ, яке головним чином стосується процесуальних гарантій особи у суді та узагальнює позиції з раніше винесених рішень цього Суду, - справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia [ВП], № 40160/12, п.п. 76-78, 97-99): пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (див. рішення у справах «Роше проти Сполученого Королівства» (Roche v. the United Kingdom) [ВП], № 32555/96, п. 116; «З та інші проти Сполученого Королівства» (Z and Others v. the United Kingdom) [ВП], № 29392/95, п. 91; «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) [ВП], № 15869/02, п. 54); право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним»; це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд; проте право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, п. 230); заходи, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, який залишається для особи, у такий спосіб або в такій мірі, щоб сама суть права була порушена; крім того, обмеження не буде сумісним з пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо відсутнє розумне співвідношення пропорційності між засобами, що використовуються, і метою, яка має бути досягнута; при цьому у практиці Суду закріплено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції; це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic), № 47273/99, пп. 50-51 та 69; «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), № 35787/03, п. 29); Суд постановляв, що є порушення права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey) [ВП], № 8917/05, п. 79; «Ефстатіу та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece), № 36998/02, п. 24; «Есім проти Туреччини»(Esim v. Turkey), № 59601/09, п. 21); у своїй подальшій практиці Суд послідовно спирався на вищезазначені елементи при ухваленні рішення щодо того, чи було тлумачення процесуальної норми таким, що необґрунтовано обмежувало право заявника на доступ до суду (див. приклади, рішення у справах, в яких було визнано порушення: «Новіньський проти Польщі» (Nowinski v. Poland), № 25924/06, п. 34;«Омеровіч проти Хорватії (№ 2)» (Omerovic v. Croatia) (№ 2), № 22980/09, п. 45; «Маширевіч проти Сербії» (Masirevic v. Serbia), № 30671/08, п. 51;«Корнеа проти Республіки Молдова» (Cornea v. the Republic of Moldova), № 22735/07, п. 24; «Лоулі-Георгопулу проти Греції» (Louli-Georgopoulou v. Greece), № 22756/09, п. 48; а також приклади, в яких Судом було постановлено, що обмеження доступ до суду не є непропорційним: «Уеллс проти Сполученого Королівства» (Wells v. the United Kingdom), № 37794/05; «Данн проти Сполученого Королівства» (Dunn v. the United Kingdom), № 62793/10, п. 38).

Згідно з ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного суду від 27.02.2019 у справі № 761/22027/18, суд, відповідно до змісту частини першої статті 127 ЦПК України, може продовжити строк, встановлений судом, для вчинення процесуальних дій.

Суд констатує, що у довіреності від № 019880/23 від 11.08.2023 міститься посилання на документи (наказ № 4496-К від 09.08.2023 та Статут банку), на підставі яких ОСОБА_3 , виходячи із змісту довіреності, перебувала на посаді виконуючого обов`язки Голови Правління банку та мала повноваження видавати довіреності.

За таких обставин залишення позову без розгляду з підстав того, що позивач надав суду інші документи на підтвердження повноважень Зубченко О.М. видавати довіреності, ніж ті документи, посилання на які безпосередньо міститься в довіреності № 019880/23 від 11.08.2023, на переконання суду, мало б ознаки надмірного формалізму, який перешкоджає самій суті права позивача на справедливий суд, складовою якого є право на доступ до правосуддя та розгляд його справи судом.

Ураховуючи наведене, з метою забезпечення права позивача на доступ до правосуддя, яке гарантоване Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, положеннями Конституції України та ЦПК України, виконання завдань цивільного судочинства та уникнення надмірного формалізму в питаннях прийняття до розгляду позовної заяви, суд вважає за необхідне продовжити позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, а саме надання суду наказу № 4496-К від 09.08.2023 та Статуту банку, та надає позивачу додатковий строк 5 днів з дня вручення цієї ухвали.

Одночасно суд звертає увагу представника позивача Рудницького Ю.І., який 12.05.2025 надав суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, на такі обставини. На підтвердження повноважень представляти інтереси позивача адвокат Рудницький Ю.І. надав суду довіреність № 023473/24 від 10.12.2024, згідно з якою Член Правління Шклярук О.Г., який діє на підставі Статуту та рішення Правління № 300 від 26.07.2024, уповноважив Рудницього Ю.І. представляти інтереси банку. Проте докази того, що Шклярук О.Г. має повноваження видавати довіреності, зокрема вказане вище рішення Правління № 300 від 26.07.2024 та Статут банку, Рудницький Ю.І. суду не надав.

Ураховуючи наведене, з метою забезпечення єдності підходів до вирішення питання щодо наявності у представників позивача права представляти інтереси позивача в даній справі, суд звертає увагу представників позивача, які звертаються до суду з заявами або клопотаннями в даній справі, на необхідність надання суду доказів, які підтверджують наявність у посадових осіб банку права (повноважень) видавати довіреності таким представникам, зокрема Рудницькому Ю.І.

Керуючись ст. 127, 175, 177, 187, 257, 258-261, 353 ЦПК України

УХВАЛИВ

Продовжити Акціонерному Товариству «Сенс Банк» строк для усунення недоліків позовної заяви Акціонерного Товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, який був визначений ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.04.2025 року на строк п`ять днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню в апеляційному порядку не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Д.А. Крівцов