УХВАЛА

16 червня 2025 року

м. Київ

справа № 725/12090/24

провадження № 61-6950ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу начальника Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бушкевича Андрія Вітольдовича на постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 травня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - старший державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Сидорчук Марія Іванівна, ОСОБА_2 , на дії (бездіяльність) державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця, у якій просив:

- визнати неправомірними дії та бездіяльність старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Сидорчук М. І. під час виконання та закінчення виконавчого провадження

№ 68680080 з примусового виконання виконавчого листа від 03 лютого

2021 року № 725/910/20, виданого Першотравневим районним судом

м. Чернівців;

- визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці

Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Івано-Франківськ) Сидорчук М. І. від 12 грудня 2024 року про закінчення виконавчого провадження № 68680080 з виконання виконавчого листа

від 03 лютого 2021 року № 725/910/20;

- зобов`язати Другий відділ державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції провести виконавчі дії за виконавчим провадженням № 68680080 відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження»;

- постановити окрему ухвалу стосовно старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Сидорчук М. І.

Першотравневий районний суд м. Чернівців ухвалою від 20 березня 2025 року відмовив ОСОБА_1 у задоволенні скарги.

Чернівецький апеляційний суд постановою від 01 травня 2025 року скасував ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівців від 20 березня 2025 року та постановив нове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) державного виконавця задовольнив.

Визнав неправомірними дії та бездіяльність старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Сидорчук М. І. під час виконання та закінчення виконавчого провадження

№ 68680080 з примусового виконання виконавчого листа від 03 лютого

2021 року № 725/910/20, виданого Першотравневим районним судом

м. Чернівців.

Визнав неправомірною та скасував постанову старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Сидорчук М. І. від 12 грудня 2024 року про закінчення виконавчого провадження № 68680080 з виконання виконавчого листа від 03 лютого 2021 року

№ 725/910/20.

Зобов`язав Другий відділ державної виконавчої служби у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції провести виконавчі дії

за виконавчим провадженням № 68680080 відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Вирішив питання щодо стягнення судових витрат.

26 травня 2025 року начальник Другого відділу державної виконавчої служби

у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бушкевич А. В. засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 травня 2025 року у зазначеній справі, у якій просить скасувати оскаржене судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 березня 2025 року.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку

про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається

ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав

і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій

їх реалізації.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав

та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися

на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав

і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також

міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана

Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно зі статтею 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією

з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися

на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією

з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх

органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і

підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана

Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб)

(далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб,

що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах,

у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням,

дією або бездіяльністю державного виконавця чи посадової особи

державної виконавчої служби під час виконання судового рішення,

ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі статтею 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними

і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця

і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову

в задоволенні скарги.

Суди встановили, що Першотравневий районний суд м. Чернівців рішенням

від 28 жовтня 2020 року у справі № 725/910/20 відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні

житловим будинком та вселення. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнив.

Визнав ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком (котедж), що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Чернівецький апеляційний суд постановою від 21 січня 2021 року скасував рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28 жовтня 2020 року

у справі № 725/910/20.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою,

що втратила право користування жилим приміщенням відмовив.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення задовольнив.

Зобов`язав ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні житловим будинком (котеджем) на АДРЕСА_1 .

Вселив ОСОБА_1 у житловий будинок (котедж) на

АДРЕСА_1 .

На виконання зазначеної постанови за заявою ОСОБА_1 Першотравневим районним судом м. Чернівці 03 лютого 2021 року видано виконавчий лист

№ 725/910/20

Старший державний виконавець Другого відділу ДВС у м. Чернівці

Яковлєва Є. Ю. постановою від 11 лютого 2021 року відкрила виконавче провадження №64470087 на підставі виконавчого листа № 725/910/20, виданого Першотравневим районним судом м. Чернівців 03 лютого 2021 року.

Постановою старшого державного виконавця Другого відділу ДВС у м. Чернівці Яковлєвої Є. Ю. від 20 вересня 2021 року у виконавчому провадженні

№ 64470087 виконавчий лист № 725/910/20, виданий Першотравневим районним судом м. Чернівців 03 лютого 2021 року, повернуто стягувачу

на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

16 лютого 2022 року ОСОБА_1 подав до Другого відділу ДВС у м. Чернівці заяву, у якій просив зобов`язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні житловим будинком (котеджем) на АДРЕСА_1 , а також вселити його у цей житловий будинок (котедж).

17 лютого 2022 року старшим державним виконавцем Другого відділу ДВС

у м. Чернівці Сидорчук М. І. відкрито виконавче провадження № 68680080

на підставі виконавчого листа № 725/910/20, виданого Першотравневим районним судом м. Чернівців 03 лютого 2021 року.

Чернівецький апеляційний суд постановою від 25 липня 2022 року у справі

№ 725/910/20 замінив сторону боржника ОСОБА_3 на ОСОБА_2

у виконавчому провадженні № 68680080 за виконавчим листом, виданим Першотравневим районним судом м. Чернівців 03 лютого 2021 року.

20 грудня 2022 року державним виконавцем Сидорчук М. І. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 03 лютого 2021 року № 25/910/20, виданого Першотравневим районним судом м. Чернівців, у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду.

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця.

Першотравневий районний суд м. Чернівців ухвалою від 08 лютого 2023 року, залишеною без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 квітня 2023 року, відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) державного виконавця.

Верховний Суд постановою від 24 січня 2024 року скасував ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівців від 08 лютого 2023 року

та постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 квітня 2023 року, ухвалив нове судове рішення, яким задовольнив скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи - старший державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Сидорчук М. І., Кусяк Н. Ф., на дії (бездіяльність) державного виконавця.

Визнав неправомірними дії та бездіяльність старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Сидорчук М. І. під час виконання та закінчення виконавчого провадження № 68680080 з примусового виконання виконавчого листа від 03 лютого 2021 року № 725/910/20, виданого Першотравневим районним судом м. Чернівців.

Визнав неправомірною та скасував постанову старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Сидорчук М. І.

від 20 грудня 2022 року про закінчення виконавчого провадження № 68680080

з виконання виконавчого листа від 03 лютого 2021 року № 725/910/20.

Зобов`язав Другий відділ державної виконавчої служби у м. Чернівці провести виконавчі дії за виконавчим провадженням № 68680080 відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

25 березня 2024 року державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Сидорчук М. І. направила ОСОБА_1 постанову про відновлення виконавчого провадження.

17 червня 2024 року державний виконавець Сидорчук М. І. винесла постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 68680080 на підставі

пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно

з виконавчим документом).

Чернівецький апеляційний суд постановою від 02 жовтня 2024 року задовольнив скаргу ОСОБА_1 .

Визнав неправомірною та скасував постанову старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Сидорчук М. І. від 17 червня 2024 року про закінчення виконавчого провадження № 68680080 з виконання виконавчого листа від 03 лютого 2021 року

№ 725/910/20.

Зобов`язав Другий відділ державної виконавчої служби у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції провести виконавчі дії

за виконавчим провадженням № 68680080 відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

04 жовтня 2024 року державним виконавцем Сидорчук М. І. винесено постанову про відновлення виконавчого провадження за виконавчим листом №725/910/20, де державний виконавець Сидорчук М. І. постановила: відновити виконавче провадження за виконавчим листом № 725/910/20, виданим 03 лютого

2021 року Першотравневим районним судом м. Чернівців.

Постановою державного виконавця Сидорчук М. І. від 12 грудня 2024 року

на підставі пункту 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» закінчено виконавче провадження за виконавчим листом

№ 725/910/20 у зв`язку з тим, що станом на 12 грудня 2024 року до відділу виконавчої служби не надійшов виконавчий документ з Першотравневого районного суду м. Чернівців.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив

з того, що ОСОБА_1 не надав доказів тому, що після винесення постанови державного виконавця про поновлення виконавчого провадження,

він звертався до суду із заявою про надіслання виконавчого листа до ВДВС для примусового виконання, або що даний виконавчий лист було судом особисто йому видано на його вимогу. Також, скаржник не надав суду доказів тому,

що виконавчий лист, який був виданий Першотравневим районним судом

м. Чернівців № 725/910/20 від 03 лютого 2021 року був повернутий до суду

та відповідно у суду був обов`язок його самостійного скерування до ВДВС для виконання.

Згідно з приписами статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад:

1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності;

4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності;

6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб,

які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до пунктів 1, 3, 10, 14, 22 частини третьої статті 18 Закону України

«Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають

у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

За змістом частини четвертої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими

на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне

за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону.

Згідно зі статтею 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована

в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

У цій справі апеляційний суд встановив, що 17 червня 2024 року державний виконавець Сидорчук М. І. винесла постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 68680080 на підставі пункту 9 частини першої статті 39,

статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

Згідно з частиною третьою статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14-18,

19-1 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом

із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Таким чином із вказаного слідує, що державний виконавець після винесення постанови про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду - надіслала оригінал виконавчого листа до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів цивільної справи.

Чернівецький апеляційний суд постановою від 02 жовтня 2024 року задовольнив скаргу ОСОБА_1 .

Визнав неправомірною та скасував постанову старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Сидорчук М. І. від 17 червня 2024 року про закінчення виконавчого провадження № 68680080 з виконання виконавчого листа від 03 лютого 2021 року

№ 725/910/20.

Зобов`язав Другий відділ державної виконавчої служби у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції провести виконавчі дії

за виконавчим провадженням № 68680080 відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

04 жовтня 2024 року державний виконавець Сидорчук М. І. винесла постанову про відновлення виконавчого провадження за виконавчим листом

№ 725/910/20, де державний виконавець Сидорчук М. І. постановила: відновити виконавче провадження за виконавчим листом № 725/910/20, виданим

03 лютого 2021 року Першотравневим районним судом м. Чернівців.

У пункті 3 даної постанови вказано, що стягувач, суд або орган (посадова особа), якому повернуто виконавчий документ, зобов`язаний у місячний строк з дня надходження постанови пред`явити його до виконання.

Суд апеляційної інстанції встановив, що оригінал виконавчого листа перебуває

у Першотравневому районному суді м. Чернівців, який у розумінні статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» є органом, який зобов`язаний у місячний строк з дня надходження постанови державного виконавця про відновлення виконавчого провадження пред`явити виконавчий лист до виконання.

Разом з тим, суд вказаного обов`язку не виконав, у зв`язку з чим рішення суду фактично не виконано.

Зі змісту постанови державного виконавця Сидорчук М. І. від 04 жовтня

2024 року про відновлення виконавчого провадження вбачається, що така містить посилання тільки на те, що «стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання».

Зазначене доводить тільки ту обставину, що державним виконавцем формально зазначено в постанові зміст частини другої статті 41 Закону України

«Про виконавче провадження». Та, при цьому, жодним чином не зазначено вимогу до Першотравневого районного суду м. Чернівців, якому було надіслано оригінал виконавчого листа про необхідність направлення до виконавчої служби

у місячний строк зазначений виконавчий лист для продовження примусового виконання рішення суду.

Вказане дає підставу стверджувати, що за даної ситуації державний виконавець Сидорчук М. І. у належний спосіб не повідомила Першотравневий районний суд м. Чернівців, якому було повернуто виконавчий лист, про необхідність повторного надіслання такого листа для здійснення примусового виконання.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того,

що такі дії державного виконавця Сидорчук М. І. не свідчать про ефективність повного виконання рішення суду, що по своїй суті призвело до створення непорозуміння з примусового виконання, через яке рішення суду фактично

не виконано. А стягувач у цьому випадку позбавлений можливості повторно пред`явити виконавчий лист до виконання, оскільки виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову (частина перша статті 40 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно із статтею 126 Конституції України вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення. Законність процесуальних актів

і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Тобто, ОСОБА_1 позбавлений процесуальної можливості оскаржити бездіяльність суду щодо пред`явлення до виконання виконавчого листа, який повернуто до цього суду, а також позбавлений можливості в інший спосіб отримати виконання судового рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)

як джерело права.

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У своїй практиці ЄСПЛ підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини,

як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява

№ 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08,

п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року)

і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах,

які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких

є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само).

З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур,

не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40,

від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 15 травня

2019 року у справі №442/118/18 (провадження №61-42251св18).

Враховуючи надмірну тривалість виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа № 725/910/20, неодноразове визнання у судовому порядку дій державного виконавця щодо закриття цього провадження протиправним, фактичне невиконання судового рішення, бездіяльність суду щодо пред`явлення виконавчого листа до виконання та відсутність процесуальної можливості для стягувача відновити порушені права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про непослідовний і некоординований підхід державних органів до ситуації заявника, що призвів до невизначеності його права на виконання судового рішення та свідчить про недотримання принципу «належного урядування».

Судом апеляційної інстанції також враховано, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (надалі - «ЄСПЛ») у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене

статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій

зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право

на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка

у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися

з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно

до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії,

які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії»

ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як

на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа «Сук проти України»

та інші).

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень», в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Відтак виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі №653/2554/17 та від 01 червня 2023 року у справі №120/2061/22-а.

Апеляційний суд зазначив, що незважаючи на значний проміжок часу, який минув після видачі 03 лютого 2021 року виконавчого листа у справі

№ 725/910/20, рішення суду залишається досі невиконаним, а закінчення виконавчого провадження з виконання цього виконавчого листа неодноразово було предметом судового оскарження.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказані заходи, вжиті державним виконавцем, не свідчать

про ефективність дій, спрямованих на повне виконання рішення суду, що по своїй суті призвело до створення непорозуміння в процесі примусового виконання рішення, через яке вказане рішення суду фактично не виконано. Стягувач позбавлений можливості повторно пред`явити виконавчий лист до виконання, оскільки, відповідно до змісту частини першої статті 40 Закону України

«Про виконавче провадження», виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову.

Виконання судового рішення, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не свідчать про порушення норм судом матеріального та процесуального права, а зводяться до необхідності переоцінки доказів Верховним Судом,

що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених

статтею 400 ЦПК України.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання

та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій,

то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року

у справі № 373/2054/16-ц).

Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права

та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним

і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права

є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування

чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав

для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення, а тому

за таких підстав у відкритті касаційного провадження на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою начальника Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бушкевича Андрія Вітольдовича на постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 травня

2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані

особи - старший державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Сидорчук Марія Іванівна, ОСОБА_2 , на дії (бездіяльність) державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі,

яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров