Справа № 130/2741/24
Провадження № 22-ц/801/1281/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Роздорожна А. Г.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 рокуСправа № 130/2741/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О. Ю. (судді доповідача),

суддів: Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О. В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Шевченка Віталія Валерійовича на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 квітня 2025 року, ухвалене місцевим судом за головування судді Роздорожної А. Г., повний текст рішення суду складений 11 квітня 2025 року,

встановив:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29 березня 2024 року о 16:21 год., рухаючись по центральному мосту з вул. Соборна в напрямку вул. Коцюбинського в м. Вінниця, водій ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «Citroen Xsara», д.н.з. НОМЕР_1 , під час руху не був уважний, не стежив за зміною дорожньої обстановки, відповідно не реагував на її зміну, під час зміни напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, не надав перевагу у русі транспортному засобу «Mazda 6», д.н.з НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку руху, та, уникаючи зіткнення, здійснив частковий виїзд на колії зустрічного напрямку руху, де відбулося зіткнення транспортного засобу «Mazda», д.н.з. НОМЕР_2 , з транспортним засобом «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_3 , який по інерції здійснив зіткнення з попутним транспортним засобом «Jaguar», д.н.з. НОМЕР_4 , який рухався по крайній правій смузі руху. Внаслідок пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Крім того, водій ОСОБА_3 самовільно залишив місце пригоди.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2024 року у справі №127/12563/24 визнано винним ОСОБА_3 у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 122-4, 124 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, строком на один рік.

При цьому, постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2024 року у справі №127/11515/24 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП, закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Однак 05 квітня 2024 року ОСОБА_2 від ОСОБА_1 отримав кошти в сумі 3000,00 доларів США за відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП, котра сталась 29 березня 2024 року, про що складено розписку у присутності свідків. Також цією ж розпискою ОСОБА_2 зобов`язався у подальшому не звертатися до суду із позовною заявою про відшкодування із ОСОБА_1 шкоди та повідомити страхову компанію.

За таких обставин, позивач вважає, що оскільки сторони не укладали будь-яких договорів щодо спірних грошових коштів у сумі 3000,00 доларів США, то ці кошти, набуті відповідачем, є безпідставно набутим майном, яке відповідач зобов`язаний повернути позивачу.

Після неодноразових звернень позивача ОСОБА_2 коштів не повернув. 17 травня 2024 року ОСОБА_1 надіслав цінним листом з описом ОСОБА_2 заяву-вимогу про досудове врегулювання спору, а саме повернути безпідставно отримані кошти відповідно до розписки, оскільки ОСОБА_1 не винний у ДТП.

Відповідач кошти не повернув, не контактує з позивачем, на звернення про повернення коштів не реагує, тому позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом.

Таким чином, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 117060,30 грн, а також судові витрати.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Шевченко В. В. оскаржує його в апеляційному порядку. Вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим за неповного з`ясування обставин справи, неправильної оцінки природи зобов`язання, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Обґрунтовуючи доводи скарги адвокат, описуючи обставини ДТП 29 березня 2024, вказує, що 05 квітня 2024 року ОСОБА_1 , вважаючи себе потенційно винним у ДТП передав ОСОБА_2 3000,00 доларів США, що еквівалентно 117060,00 грн, як відшкодування шкоди, що підтверджується розпискою. Проте пізніше - 08 квітня 2024 року, щодо ОСОБА_3 були складені протоколи про адміністративні правопорушення за ст. 122-4 та 124 КУпАП. Постановами Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/12653/24 ОСОБА_3 визнаний винним у ДТП, а справу щодо ОСОБА_1 (№127/11515/24) закрито за відсутністю складу правопорушення.

Таким чином, як зазначає адвокат, після визнання ОСОБА_1 невинним у вчиненні адміністративного правопорушення, правова підстава для утримання ОСОБА_2 грошових коштів відпала, що свідчить про те, що вони мають бути повернуті як безпідставно набуті. У даній справі, саме ОСОБА_2 , утримуючи кошти після встановлення невинуватості позивача, діє всупереч принципам добросовісності.

Вважає, що суд першої інстанції не дослідив, що на момент передачі коштів винуватець ДТП не був встановлений, а ОСОБА_1 перебував у стані правової невизначеності, що може свідчити про добросовісну помилку. При цьому суд не врахував, що ОСОБА_2 має право звернутися до винуватця ДТП із вимогою про відшкодування шкоди.

Користуючись своїм правом, 08 травня 2025 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Вважає, що у нього відсутній обов`язок повертати ОСОБА_1 кошти, які були сплачені в рахунок відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. Так вказує, що після ДТП працівники поліції порадили йому звернутися до МТСБУ з питання відшкодування шкоди, оскільки відповідальність позивача не була застрахована. 30 березня 2024 року він звернувся до МТСБУ та повідомив у електронному вигляді про ДТП, подав заяву про відшкодування оціненої шкоди, завданої внаслідок ДТП. З метою оцінки заподіяної шкоди працівник МТСБУ сфотографував його автомобіль. Після повідомлення ОСОБА_1 про звернення до МТСБУ позивач запропонував йому зустрітися для відшкодування шкоди в сумі 3000,00 доларів США. 05 квітня 2024 року ОСОБА_1 передав кошти, а відповідач підписав розписку, складену адвокатом позивача, про отримання коштів. Після отримання коштів він зателефонував до МТСБУ з проханням відкликати заяву про відшкодування шкоди, однак, йому повідомили, що ОСОБА_1 телефонував, повідомив про відшкодування шкоди та відізвав заяву.

Як вказує відповідач, ОСОБА_1 здійснив виплату у рахунок відшкодування шкоди добровільно, без примусу чи впливу, а добровільність дій виключає можливість вимагати повернення коштів, якщо для цього відсутні інші правові підстави. Тоді як поведінка позивача свідчить про його недобросовісність і відповідно позбавляє права на повернення коштів.

15 травня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив адвоката Шевченка В. В., де вважає твердження відповідача такими, що не відповідають нормам чинного законодавства України, а його поведінка є недоброчесною.

23 травня 2025 року до апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про долучення до матеріалів справи письмових доказів, а саме відповіді МТСБУ від 19 травня 2025 року №3-01б/12711, заяви ОСОБА_1 від 09 квітня 2024 року та розписки ОСОБА_1 від 05 квітня 2024 року.

Окрім того, разом із відзивом до апеляційної скарги відповідачем також долучено як письмовий доказ копії звернення до МТСБУ.

Частина 8 ст.83 ЦПК України визначає, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами 1-3 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду від 27 березня 2023 року у справі № 686/9366/20 (провадження № 61-8136св22) зазначено, що тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».

Обмеження у можливості надання доказів до суду апеляційної інстанції переслідує не мету створення перешкод у поповненні доказової бази у справі, а, навпаки, має на меті забезпечення максимально повного подання доказів шляхом підвищення активності осіб, які беруть участь у справі, при її розгляді у суді першої інстанції та відповідальність за свої дії в процесі захисту права.

Проте зазначене слід відрізняти від випадків, коли в особи, яка надає нові докази до апеляційного суду, відсутня недобросовісність дій.

За ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченому ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У постанові від 12 січня 2023 року у справі №9901/278/21 Верховний Суд зауважив, що ініціювавши судовий розгляд справи, позивач насамперед повинен активно використовувати визначені законом процесуальні права, здійснювати їх з метою, з якою такі права надано. Реалізація особою процесуальних прав невіддільна від виконання нею процесуального обов`язку щодо сприяння встановленню в судовому процесі дійсних обставин у справі з метою отримання правосудного судового рішення.

Отже, суд апеляційної інстанції наділений відповідними повноваженнями, які дозволяють йому усунути порушення, допущені судом першої інстанції при розгляді справи, зокрема щодо реалізації принципу змагальності у цивільному процесі, доказування сторонами тих обставин, на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17.

Втім таких обставин апеляційним судом встановлено не було. Як вбачається зі змісту відзиву на апеляційну скаргу відповідачем у ньому не заявлено умотивованого клопотання про дослідження додатково поданих ним доказів, як не додано до клопотання від 23 травня 2025 року доказів про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд переглядає вказану справу за наявними в ній доказами, які були подані до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши, що предметом спору у даному випадку є грошові кошти в розмірі 3000,00 доларів США, сплачені позивачем у відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, що сталася 29 березня 2024 року близько 16:20 год. у м. Вінниці, виходив з того, що позивач, надаючи кошти відповідачу вважав себе винним у заподіянні збитків без очікування відповідної постанови суду. Суд вважав, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення коштів, тому вважаючи у даному випадку поведінку позивача недобросовісною та суперечливою дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення коштів.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Як слідує із матеріалів справи та відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень, зі змісту постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2025 року у справі №127/11515/24 убачається, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №266911 від 29 березня 2024 року, цього ж дня о 16:20 год. у м. Вінниці по вул. Соборна, 1, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_2 , не був уважним, не зреагував на зміну дорожньої обстановки, здійснив виїзд на трамвайну колонію зустрічного напрямку внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_3 , що виїхав на зустріч, той по інерції зіткнувся з автомобілем «Jaguar», д.н.з. НОМЕР_4 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Даною постановою провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу даного адміністративного правопорушення.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2024 року, залишеною без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 05 червня 2024 року, у справі №127/12563/24, відмовлено в задоволенні клопотання адвоката Менчука М.В. про закриття провадження у справі. Визнано винним ОСОБА_3 у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 124, 122-4 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, строком на один рік.

Зі змісту цієї постанови убачається, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 08 квітня 2024 серії ААД №882669 о 16:21 год. 29 березня 2024 року на центральному мосту по вул. Соборна м. Вінниці водій ОСОБА_3 керував транспортним засобом «Citroen Xsara», д.н.з. НОМЕР_1 , під час руху не був уважний, не стежив за зміною дорожньої обстановки, відповідно не реагував на її зміну, під час зміни напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкоди або або небезпеки іншим учасникам руху, не надав перевагу в русі транспортному засобу «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку руху, та, уникаючи зіткнення, здійснив частковий виїзд на колії зустрічного напрямку руху, де відбулось зіткнення транспортного засобу «Mazda 6», д.н.з. НОМЕР_2 , (водій ОСОБА_1 ) з транспортним засобом «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_3 , (водій ОСОБА_2 ), який по інерції здійснив зіткнення з попутним транспортним засобом «Jaguar» , д.н.з. НОМЕР_4 , (водій ОСОБА_4 ), який рухався по крайній правій смузі руху. Внаслідок пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Однак відповідно до розписки від 05 квітня 2024 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3000,00 доларів США за відшкодування шкоди дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 29 березня 2024 року близько 16:20 год в м. Вінниця. Цією розпискою ОСОБА_2 підтвердив, що по факту ДТП до ОСОБА_1 претензій щодо матеріальної чи моральної шкоди не має. Також цією розпискою ОСОБА_2 зобов`язався в подальшому не звертатися до суду із позовною заявою про відшкодування з ОСОБА_1 завданої ДТП шкоди, та зобов`язався повідомити свою страхову компанію про те, що шкода по факту ДТП йому відшкодована в повному обсязі.

17 травня 2024 року позивачем направлена ОСОБА_2 заява-вимога про досудове врегулювання спору від 16 травня 2024 року у якій просив врегулювати спір шляхом повернення безпідставно отриманих коштів у розмірі 3000,00 доларів США на підставі розписки від 05 квітня 2024 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частина 1 ст. 1187 ЦК України визначає, що джерелом підвищеної небезпеки є - діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування шкоди, необхідною є наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вина заподіювача шкоди.

Зокрема, згідно з положеннями статтями 1166, 1187 ЦК України відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, покладається на особу, винну в заподіянні відповідної шкоди.

Аналогічний висновок викладено у постановою Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 910/21313/16.

Загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені ст. 1212 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Передбачений ст. 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Такого правого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 червня 2019 року у справі №405/7/17.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Для застосування до спірних правовідносин у справі ст.1212 ЦК України, необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.

Частиною 2 ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 посилається на те, що не є винною особою у ДТП, що сталася 29 березня 2024 року у м. Вінниці, тому у нього відсутні підстави для відшкодування шкоди потерпілому.

Як дійсно встановлено судом, постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2024 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, зважаючи на відсутність вини ОСОБА_1 як учасника ДТП 29 березня 2024 року, цивільно-правова відповідальність в результаті ДТП не настала, а відповідно у позивача відсутній обов`язок із відшкодування шкоди відповідачу.

У свою чергу, здійснення позивачем відшкодування шкоди ОСОБА_2 05 квітня 2024 року, тобто до моменту встановлення відсутності його вини у ДТП та прийняття відповідного судового рішення, у даному випадку не може бути розцінене інакше, аніж вчинення добросовісної помилки щодо обов`язку у відшкодуванні шкоди.

За таких обставин, оскільки після отримання ОСОБА_2 у відшкодування шкоди грошових коштів адміністративне провадження щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, колегія суддів дійшла висновку, що у відповідача відпала підстава для отримання відшкодування шкоди від позивача у розмірі 3000,00 доларів США, а у зв`язку із отриманням відповідачем цих коштів, відбулось безпідставне збагачення за рахунок позивача, правові наслідки якого врегульовані статтею 1212 ЦК України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що грошові кошти набуті відповідачем без достатньої правової підстави, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 1212 ЦК України, а грошові кошти мають бути повернуті позивачу.

Однак суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для повернення відповідачем отриманих коштів.

Разом з тим, звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь грошові кошти у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на 05 квітня 2024 року, що за його розрахунком становить 117060,30 грн.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак, обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона і на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Суд зважає, що сторони обумовлювали розмір грошового відшкодування шкоди в іноземній валюті, відповідачем отримана сума коштів в іноземній валюті, отримані кошти не повернуті і до цього часу, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути безпідставно отримані грошові кошти саме в розмірі 3000,00 доларів США на часткове задоволення позовних вимог.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції, на задоволення апеляційної скарги, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Нормами статті 141 ЦПК України установлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи, що апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_5 , що полягає лише у визначенні валюти в якій підлягають стягненню кошти, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1211,20 грн судового збору за подання позовної заяви, а також 1816,80 грн судового збору за подання позивачем апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шевченка Віталія Валерійовича задовольнити частково.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000,00 доларів США безпідставно отриманих грошових коштів.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211,20 грн судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, 1816,80 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. Ю. Береговий

Судді: О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало