Справа № 463/3329/24 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/4016/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Підлужного В.І.,

з участю: ОСОБА_1 та її адвоката Дарморіс О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Дарморіс Оксани Маркіянівни на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Львівської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю ,-

в с т а н о в и в:

В квітні 2024 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до Львівської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог покликалися на те, що ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 05 листопада 1954 року № 1521 набула право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , про що виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 06 листопада 1954 року.

13 травня 1957 року ОСОБА_4 подарувала своїй племінниці ОСОБА_5 згідно договору дарування 1/2 ідеальної частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_6 , який проживав разом із ОСОБА_4 у житловому будинку в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 без складення заповіту померла ОСОБА_4 , що стверджується свідоцтвом про смерть від 09.09.1968 серії НОМЕР_1 , виданим Львівським міським бюро ЗАГС.

Після смерті ОСОБА_4 спадщина не була прийнята, держава в особі відповідних фінансових органів за видачею свідоцтва про право на спадщину не зверталася; нотаріус після закінчення шестимісячного строку з дня відкриття спадщини свідоцтва про право на спадщину державі в особі відповідного фінансового органу не видавав. Після смерті ОСОБА_4 у житловому будинку по АДРЕСА_1 залишились проживати ОСОБА_5 , її чоловік - ОСОБА_7 та їх неповнолітні діти: ОСОБА_8 (14 років) та ОСОБА_9 (11 років).

ІНФОРМАЦІЯ_3 без складення заповіту померла ОСОБА_5 (свідоцтво про смерть від 29.07.1972 серії НОМЕР_2 , видане Червоноармійським районним бюро ЗАГС м. Львова).

Після смерті ОСОБА_5 спадщину у виді 1/2 житлового будинку на АДРЕСА_1 прийняли в рівних частинах її чоловік ОСОБА_7 та діти: ОСОБА_2 ( ОСОБА_10 - прізвище до укладення шлюбу) та ОСОБА_9 (свідоцтво про право на спадщину від 24.07.1974, видане 7-ю Львівською державною нотаріальною конторою). На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_9 набули кожен право власності по 1/6 зазначеного житлового будинку (реєстраційні посвідчення, видані 31.06.1974 Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації).

ІНФОРМАЦІЯ_4 , не залишивши заповіту, помер ОСОБА_7 (свідоцтво про смерть, видане повторно 19.05.2021 Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) серії НОМЕР_3 ).

Після смерті ОСОБА_7 належну йому 1/6 житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 успадкували його діти (позивачі): ОСОБА_3 ( ОСОБА_10 - прізвище до укладення шлюбу) та ОСОБА_2 , про що 5-ю Львівською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.01.1999 № 2-146.

03 лютого 1999 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 видані реєстраційні посвідчення про право власності кожній на 1/12 житлового будинку по АДРЕСА_1 . Таким чином, станом на сьогоднішній день ОСОБА_2 (Позивач 1) та ОСОБА_3 (Позивач 2) кожній після смерті батьків належить ідеальна 1/4 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 , решта 1/2 вказаного житлового будинку після смерті ОСОБА_4 є не прийнятою.

З часу смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 і по теперішній час позивачі відкрито та більше десяти років проживають, користуються у цілому житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , сплачують комунальні послуги й утримують будинок в цілому, не зважаючи на те, що у його складі є 1/2 частки, яка їм не належить. Поряд з цим, згадана 1/2 частка будинку ОСОБА_4 на час користування нею ОСОБА_4 не була виділена в натурі, порядок користування таким майном ані договором, ані будь-яким іншим способом визначено не було. А відтак позивачі не мали змоги в будь-який спосіб припинити своє користування й фактичне володіння таким майном, яке їм не належало. Такі дії позивачів здійснювались відкрито й безперервно, не вчиняючи при цьому жодних перешкод для передачі не належного їм майна із свого користування у користування відповідача. На даний час позивачі бажають приєднати до свого строку строк володіння згаданим майном їх батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з 1957 року (мали зареєстроване постійне місце проживання у вказаному будинку), оскільки на момент смерті ОСОБА_4 позивачі були неповнолітніми. Позивачі мають намір реалізувати своє право на отримання згаданого майна у власність з підстав набувальної давності, аби мати змогу в повному обсязі реалізувати своє право володіння та розпорядження згаданим будинком в цілому.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Львівської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвокат Дарморіс Оксана Маркіянівна.

Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що позивачі добросовісно заволоділи спірним майном, оскільки на законних підставах (спадкування) набули право власності в цілому на 1/2 згаданого житлового будинку, яку померла ОСОБА_4 на підставі договору дарування подарувала їх матері ОСОБА_5 , спадкоємцями якої вони є; спірна 1/2 частка згаданого нежитлового будинку є невід?ємною частиною всього будинку; в натурі не виділена; окремого порядку користування цією часткою у передбаченого законом порядку не визначено; про те, що майно успадкувала автоматично держава після смерті ОСОБА_4 позивачі не знали.

Так, володіючи та користуючись своєю часткою у будинку, Позивачі не могли не користуватися й не володіти згаданим спірним майном і такі їх дії були відкритими. За таких умов, лише той факт, що Позивачі були обізнані про те, що вони не є власниками спірного майна, не може слугувати достатньою й обґрунтованою підставою не вважати таке володіння добросовісним.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовну заяву задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її адвоката Дарморіс О.М. на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі (чи їх попередники у спірних правовідносинах) здійснили самочинне будівництво, яке на час розгляду справи судом не узаконено у встановленому законом порядку, а тому користування відповідним майном з боку позивачів не може вважатися правомірним та добросовісним, у зв`язку з чим підстави для визнання права власності на таке майно за набувальною давністю відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

За твердженнями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловий будинок на АДРЕСА_1 належав їх родичам.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на підставі 344 ЦК України позивачі стверджували, що мають право на визнання за ними права власності за набувальною давністю на житлового будинку на АДРЕСА_1 , яка раніше належала їх родичці. Зазначали, що вказаним будинком вони користувалися відкрито з більше 10 років.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відтак, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Подібні правові висновки зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження

№ 12-291гс18, а також у постанові Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі № 462/1720/21 (провадження № 61-7977св22) та інших.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття позивачками права власності за набувальною давністю.

Згідно з ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, за змістом частин 1 і 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Отже, до прийняття об`єкта новоствореного нерухомого майна в експлуатацію та його державної реєстрації право власності на цей об`єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч. 3 ст. 331 ЦК України). Відтак, статтею 331 ЦК України не передбачена можливість визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку.

Відповідно до ст. 331 ЦК України та роз`яснень, які містяться в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 № 7, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Отже, якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право завершити будівництвом об`єкт (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 05 листопада 1954 року № 1521 набула право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , про що виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 06 листопада 1954 року. Будинок на той час складався із двох житлових кімнат загальною площею 43 м.кв. (житлова площа 33,6 м.кв.), що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи на будинок.

13 травня 1957 року ОСОБА_4 подарувала своїй племінниці ОСОБА_5 згідно договору дарування 1/2 ідеальну частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_4 . ОСОБА_6 , який проживав разом із ОСОБА_4 у житловому будинку в АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що стверджується свідоцтвом про смерть від 09.09.1968 серії НОМЕР_1 , виданим Львівським міським бюро ЗАГС.

На час смерті ОСОБА_4 у житловому будинку на АДРЕСА_1 залишились проживати ОСОБА_5 , її чоловік - ОСОБА_7 та їх неповнолітні діти: ОСОБА_8 (14 років) та ОСОБА_9 (11 років), що підтверджується даними будинкової книги на будинок.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року (у редакції на час смерті ОСОБА_4 ) для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 (свідоцтво про смерть від 29.07.1972 серії НОМЕР_2 , видане Червоноармійським районним бюро ЗАГС м. Львова). Після смерті ОСОБА_5 спадщину у виді 1/2 житлового будинку на АДРЕСА_1 прийняли в рівних частинах її чоловік ОСОБА_7 та діти: ОСОБА_2 ( ОСОБА_10 - прізвище до укладення шлюбу) та ОСОБА_9 (свідоцтво про право на спадщину від 24.07.1974, видане 7-ю Львівською державною нотаріальною конторою). На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_9 набули кожен право власності по 1/6 зазначеного житлового будинку (реєстраційні посвідчення, видані 31.06.1974 Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_7 (свідоцтво про смерть, видане повторно 19.05.2021 Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) серії НОМЕР_3 ). Після смерті ОСОБА_7 належну йому 1/6 житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 успадкували його діти (позивачі): ОСОБА_3 ( ОСОБА_10 - прізвище до укладення шлюбу) та ОСОБА_2 , про що 5-ю Львівською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.01.1999 № 2-146. 03 лютого 1999 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 видані реєстраційні посвідчення про право власності кожній на 1/12 житлового будинку на АДРЕСА_1 . Таким чином, станом на сьогоднішній день позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кожній після смерті батьків належить ідеальна 1/4 частка житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Таким чином, предметом спору є решта 1/2 вказаного житлового будинку після смерті ОСОБА_4 , право власності на яку за жодною особою не зареєстровано.

Разом із тим, як вбачається із матеріалів інвентаризаційної справи мешканцями спірного будинку в період до часу проведення інвентаризації 25.09.2000 було здійснено самовільну реконструкцію житлового будинку з господарськими спорудами. Після реконструкції будинок складається з чотирьох житлових кімнат загальною площею 117 м.кв. (житлова площа 53,4 м.кв.).

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації ЛМР від 23.01.2001 № 51 було затверджено висновок міжвідомчої комісії про технічну можливість експлуатувати частину будинку АДРЕСА_1 після самовільно здійсненої реконструкції з 2-поверховою прибудовою та господарських споруд. Було зобов`язано позивача ОСОБА_3 вчинити певні дії, пов`язані зі здачею будинку в експлуатацію та оформленням права власності на такий. Дане розпорядження на даний час позивачами не виконано, у зв`язку з чим спірне нерухоме майно має статус самочинного будівництва згідно ст. 376 ЦК України, й дане правопорушення носить триваючий характер, так як не усунуто на час розгляду справи судом.

Враховуючи наведене суд першої інстанції вірно виходив з того, що оскільки позивачі (чи їх попередники у спірних правовідносинах) здійснили самочинне будівництво, яке на час розгляду справи судом не узаконено у встановленому законом порядку, а тому користування відповідним майном з боку позивачів не може вважатися правомірним та добросовісним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

у х в а л и в:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Дарморіс Оксани Маркіянівни залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 09.06.2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.