ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4876/25 Справа № 201/9425/18 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді : Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Макарова М.О.

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпріапеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової Марини Олексіївни на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шаулова Марина Олексіївна і управління-служба в справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини житла,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 та просили з урахуванням уточненої позовної заяви визнати недійсним договір купівлі-продажу частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою О. М. 26 грудня 2012 року. На обґрунтування позову зазначали, що з 09 лютого 1991 року ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , у якому народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У період перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 разом з чоловіком ОСОБА_4 придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2016 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 шлюб було розірвано та у вищевказаній квартирі залишились проживати позивачі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Навесні 2018 року під час прибирання в квартирі ОСОБА_2 знайшла у сейфі колишнього чоловіка договір купівлі-продажу, за умовами якого він продав ОСОБА_1 частку квартири АДРЕСА_1 . В квартирі на час вчинення правочину проживала малолітня ОСОБА_4 , а вона не надавала згоду на відчуження частини квартири.

Заява-згода від її імені на відчуження вказаної частки квартира є підробленою, вона до нотаріуса з метою посвідчення такої заяви не зверталася.

Оспорюваний правочин є недійсним, оскільки укладений без письмової згоди дружини на відчуження частки в спільному майні подружжя, а також без дозволу органу опіки та піклування незважаючи на те, що вказаною квартирою має право користуватись неповнолітня дитина.

Про існування цього договору купівлі-продажу вони дізналися лише навесні 2018 року, відтак позовна давність нею не пропущена.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 26 грудня 2012 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М. О. за реєстровим № 1112, про продаж частки квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2025 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення норм матеріального і процесуального права ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Зазначає про те, що згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, 17 жовтня 2016 року зареєстровано право власності на 1/2 частину спірної квартири на підставі договору дарування за ОСОБА_3 .. Отже, ОСОБА_2 брала участь у правочині та з 17 жовтня 2016 року була обізнана про те, що власником іншої 1/2 частини квартири є ОСОБА_1 , що свідчить про порушення строків звернення до суду щодо визнання такого договору недійсним.

В судовому рішенні суд першої інстанції не надав оцінки щодо доводів відповідача про порушення строків.

Крім того, не досліджена інформаційна довідка, а також лист Дніпровської міської ради від 11 січня 2019 року, згідно з якими ОСОБА_3 зареєстрована у спірній квартирі лише з 15 жотня 2013 року. Тобто на момент укладання спірного договору права неповнолітньої не були порушені.

Станом на дату подачі уточненої позовної заяви ОСОБА_3 є одноособовим власником спірної картири, яку вона передала в іпотеку ОСОБА_5 . Вказне свідчить про відсутність порушенного права, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог за обрання неналежного способу захисту порушеного права.

Вимоги ОСОБА_2 повинні бути адресовані до особи, яка є власником об`єкта нерухомості, тобто до доньки, оскільки визнання договору недійсним само по собі не є ефективним способом захисту, так як станом на день розгляду справи ОСОБА_1 втратила статус титульного власника майна.

В апеляційній скарзі приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шаулова М.О., посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення норм матеріального і процесуального права ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Суд першої інстанції помилково врахував висновок експерта, який складений з порушенням вимог чинного законодавства України та не застосував до спірних правовідносин позовну давність.

Сторонами обрано неналежний спосіб захисту на їх думку порушенного права.

Про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про отримання документів в електронному суді. В судове засідання з`явилися представник ОСОБА_1 -адвокат Усенко А.О., представник приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової Марини Олексіївни -адвокат Юрко О.С., представник ОСОБА_2 -адвокат Бєлінський Ю.Є..

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки договір купівлі-продажу здійснено без згоди іншого з подружжя при проживанні в квартирі неповнолітньої дитини, при цьому дійшов висновку, що стороною позивача не пропущено строк позовної давності.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 09 лютого 1991 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , у якому народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано.

27 червня 2002 року, тобто у період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Отже, з огляду на презумпцію спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, квартира є спільним сумісним майном подружжя.

При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

З метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди

свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Така правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 грудня 2012 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М. О. за реєстровим № 1112.

Згідно з матеріалами справи приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М. О. ОСОБА_2 у заяві від 26 грудня 2012 року, посвідченій приватним нотаріусом, надала письмову згоду ОСОБА_4 на укладання вищевказаного договору.

При зверненні до суду з цим позовом ОСОБА_2 заперечувала те, що вона давала згоду на відчуження 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з висновком експерта № 4538-19 від 10 лютого 2020 року, складеним за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, рукописний запис та підпис від імені ОСОБА_2 в графі «підпис» у заяві про надання згоди на продаж частини квартири, яка посвідчена 26 грудня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шауловою М. О. і зареєстрована в реєстрі за №1099, виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою. Допитаний в судовому засіданні експерт підтвердив правильність своїх висновків.

За таких обставин доводи позивача про те, що вона не надавала згоду на відчуження 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 знайшли своє підтвердження і нічим не спростовуються.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

За встановлених обставин суд першої інстанції правильно виходив із того, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Однак такі сподівання позивача порушуються наявністю оспорюваного договору купівлі-продажу частини спірної квартири.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що спірне майно є цінним, було придбане в період перебування сторін у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. 26 грудня 2012 року ОСОБА_4 усупереч положенням статті 65 СК України відчужив частину квартири на власний розсуд, без згоди позивачки, чим порушено її суб`єктивне цивільне право на користування своєю власністю, отримати компенсацію вартості своєї частки вона не має можливості,оскільки її чоловік-сторона договору помер, а відтак суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що правочин підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до частини другою статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Отже, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину ( така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (частина друга, третя статті 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним (частина друга статті 59 СК України).

У постанові Верховного Суду від 20 вересня справа № 727/1556/19 (провадження № 61-10149св21), зазначено, що «відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Отже, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12 (провадження № 61-6301св18), та від 07 грудня 2020 року у справі №201/3817/18 (провадження № 61-22364св19).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказували, що оскаржуваний договір купівлі-продажу квартири вчинений з порушенням вимог частини шостої статті 203 ЦК України, суперечив інтересам неповнолітньої дитини, а тому його слід визнати недійсними.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 на момент укладання договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . ОСОБА_3 виповнилося 8 років.

В квартирі АДРЕСА_1 подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали та були зареєстровані з 21.03.2003 року і на час укладення оспорюваного договору, що підтверджується ксерокопіями паспортів та довідкою керуючого ЖК «Академічний» від 25.12.2015 року. Зазначене нічим не спростовується.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України та статтею 160 Сімейного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За таких обставин оспорюваним договором порушувалися права малолітньої дитини на користування спірною квартирою, яка була місцем проживання дитини та її батьків, оскільки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мала право користування спірною квартирою, це було зареєстрованим місцем проживання її батьків, а відповідно і її. Обов`язкова попередня згода на продаж частини спірної квартири органом опіки та піклування не надавалася,чим порушено положення статті 177 СК України, а відтак оспорюваний правочин на момент його укладання суперечив правам та інтересам дитини, звужував обсяг існуючих майнових прав дитини та порушував охоронювані законом інтереси дитини, зменшував права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, що є підставою для визнання договору недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Позивач посилалася на те, що вони проживали в спірній квартирі з моменту її придбання всією сім`єю. Після розірвання шлюбу з чоловіком вона з донькою до моменту звернення до суду з цим позовом залишалися проживати в спірній квартирі. Доказів, які б спростовували зазначені обставини, матеріали справи не містять. Навпаки підтверджуються тим, що ОСОБА_1 в січні 2023 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації. Провадження по справі зупинено.

Встановлено, що спірна квартира була постійним місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_3 на час відчуження житла, вона мала право користування цим житловим

приміщенням на час його відчуження, чим порушено право неповнолітньої ОСОБА_3 користування спірним житлом майнові права у результаті укладення її батьком договору купівлі-продажу 1/2 частини вказаної квартири.

Надаючи оцінку цим доводам позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності порушення прав малолітньої особи укладенням спірного правочину, а також порушення гарантії збереження права дитини на житло, оскільки правочин щодо відчуження спірного житлового приміщення на момент його укладення потребував згоди органу опіки та піклування, укладення оспорюваного договору суперечило інтересам дитини, так як наявність договору купівлі-продажу частини квартири надавала можливість ОСОБА_1 , яка була чужою людиною позивачам, вселитися та користуватися спірною квартирою, де проживала і малолітня ОСОБА_3 разом із своєю матір`ю, позивачем по справі, чим чинились би незручності для дитини та її матері.

Доводи про те, що не досліджена інформаційна довідка, а також лист Дніпровської міської ради від 11 січня 2019 року, згідно з якими ОСОБА_3 зареєстрована у спірній квартирі лише з 15 жотня 2013 року, тобто на момент укладання спірного договору права неповнолітньої не були порушені, не можуть бути прийнятими до уваги. Оскільки реєстрація у спірній квартирі ОСОБА_3 з 15 жовтня 2013 року в данному випадку не має правового значення, так як на момент укладання оспорюваного договору вона була малолітньою і місцем її проживання було місце проживання її батьків. Таким чином її реєстрація не спростовує наявність її порушеного права.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

Судом в цій справі встановлено, що укладаючи договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири, відповідач за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. В свою чергу, відповідач, як потенційний покупець, не вчинила належних та достатніх дій для переконливості у наявності згоди іншого з подружжя на відчуження 1/2 частки квартири, так як предметом договору купівлі-продажу було не окреме приміщення, а ідеальна частка квартири, в якій проживає інша сім`я. Тобто ОСОБА_1 поза межами розумного сумніву повинна була знати про те, що квартира є спільною власністю подружжя, подружжя там проживає з малолітньою дитиною та пересвідчитися в тому, що при даній ситуації інший з подружжя не заперечує проти продажу частини квартири, яка є постійним місцем проживання його та його сім`ї, посторонній людині, та що ОСОБА_2 згодна проживати разом із ОСОБА_1 в одній квартирі.Однак, ОСОБА_1 , не вчинивши жодних активних дій щодо з`ясування цих обставин, проявивши пасивну поведінку, набула право власності на частину спірної квартири без згоди іншого з подружжя та порушуючи право малолітньої дитини на користування житлом, а відтак, такий набувач не є добросовісним. На час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_4 та набувачка діяли недобросовісно, що є підставою для визнання цього договору недійсним. За таких обставинспірний договір суд першої інстанції правильно визнав недійсним.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із приписами ст.ст. 260, 261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Позивач ОСОБА_2 обгрунтовувала свої вимоги тим, що після смерті чоловіка, навесні 2018 року під час прибирання в квартирі знайшла у сейфі колишнього чоловіка договір купівлі-продажу, за умовами якого він продав ОСОБА_1 частку квартири АДРЕСА_1 . Згоду на відчуження вказаної частки квартира вона не надава і раніше не знала про наявність оспорюваного договору.

Зазначене нічим не спростовується. З позовними вимогами позивач в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки звернулася до суду 31.08.2018 року, що підтверджується штампом суду першої інстанції.

Крім того, позов містив вимоги про визнання договору купівлі- продажу від 26 грудня 2012 року недійсним і з тих підстав, що були порушені права неповнолітньої ОСОБА_3 , яка проживала в спірному будинку і досягла повноліття лише ІНФОРМАЦІЯ_3 . Тобто для неї позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

За таких обставин позивачем не було пропущено строку позовної давності для звернення до суду.

Доводи про те, що позивачем пропущено строк для звернення до суду із зазначеним позовом, так як позивачеві повинно було бути відомо про оспорюваний договір купівлі-продажу ще 17 жовтня 2016 року під час дарування ОСОБА_4 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 доньці ОСОБА_3 , яка була неповнолітньою і її інтереси при укладанні договору повинна була представляла її мати - ОСОБА_2 , є безпідставними, зробленими на припущеннях. Оскільки при укладанні договору дарування частки спірної квартири сторонами договору підписується лише конкретний договір, і не вимагається знайомити ці сторони з усіма іншими договорами, що стосуються спірної квартири.

Підписання 17 жовтня 2016 року договору дарування частки спірної квартири на користь доньки не є безумовним доказом того, що ОСОБА_2 була ознайомлена і з договором купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладеним 26 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ..

Крім того, з 17 жовтня 2016 року строк позовної давності закінчувався лише 17 жовтня 2019 року, а позивач з позовом звернулася до суду 31 серпня 2018 року.Тобто і в такому випадку строк позованої давності не є пропущеним.

При цьому, слід звернути увагу, що апелянтом належних та допустимих доказів того, що сторона позивачів могла знати про наявність спірного договору до 17.10.2016 року матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності є безпідставними, оскільки звернувшись до суду із позовною заявою у серпні 2018 року, позивач посилалась на те, що вона не надавала згоду на продаж 1/2 частини квартири і про наявність оспорюваного договору купівлі-продажу вона дізналась після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 була обізнана щодо укладання договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири від 26 грудня 2012 року до дня смерті ОСОБА_4 . Відповідачем також таких доказів не надано. Не підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_4 повідомляв ОСОБА_2 про укладання оспорюваного договору. Також суду не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 вселилася в спірну квартиру та вступила у фактичне управління нерухомим майном після укладення договору купівлі-продажу.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 була обізнана щодо укладання оспорюваного договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири від 26 грудня 2012 року належними доказами у справі не підтверджуються.

Щодо посилання приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М.О. на те, що висновок експерта №4538-19 від 10.02.2020 року викликає сумніви, з огляду на те, що на її думку експертом було бігло оглянуто оригінал заяви ОСОБА_1 про надання згоди на продаж 1/2 частини спірної квартири, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки апелянтом не надано належних та допустимих доказів протилежних висновків експерта, який був попереджений про кримінальну відповідальність і є спеціалістом у конкретній галузі. Крім того, апелянт, у разі сумнівів щодо висновку експерта, мав можливість заявити відповідне клопотання щодо проведення повторної експертизі, однак ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, таке клопотання не заявлялося.

Посилання на те, що станом на дату подачі уточненої позовної заяви ОСОБА_3 є одноособовим власником квартири, оскільки 17 жовтня 2016 року ОСОБА_4 подарував 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 доньці ОСОБА_3 та 04 листопада 2021 року донька померлого отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Реєстру майнових прав, а тому вимоги повинні пред`являтися виключно до неї, так як відсутність порушенного права є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог за обрання неналежного способу захисту порушеного права, є безпідставним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі траво чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 505/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (грювадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спір виник саме з наявності договору купівлі-продажу частини спірної квартири, тому визнання такого правочину недійсним є належним способом захисту порушеного права власності і правильно пред`явлено до сторони набувача за договором.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст.ст. 368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової Марини Олексіївни залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 червня 2025 року.

Судді: