Справа №333/6062/24
Провадження №6/333/163/25
У Х В А Л А

Іменем України

23 червня 2025 року м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Тучкова С.С., за участю секретаря судового засідання Шелесько Ю.О., представника заявника ОСОБА_1 , представника стягувача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м.Запоріжжя, цивільну справу №333/6062/24 за заявою ОСОБА_3 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню повністю, стягувач ОСОБА_4 , -

В С Т А Н О В И В:

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла заява ОСОБА_3 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню повністю, стягувач ОСОБА_4 , в якій він просить суд визнати виконавчий документ судовий наказ Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2024 року по справі №333/6062/24 таким, що не підлягає виконанню повністю. В обґрунтування своїх вимог заявник зазначив, що судовим наказом від 22.07.2024 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку (доходу). Судовий наказ від 22.07.2024 року перебуває на примусовому виконанні Комунарського ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), виконавче провадження №75859552. До 10 квітня 2025 року за домовленістю між стягувачем та боржником ОСОБА_5 , за його бажанням, проживав разом із матір`ю ОСОБА_4 у службовій квартирі ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Після 10 квітня 2025 року, за бажанням ОСОБА_5 , останній проживає разом із батьком боржником за адресою: АДРЕСА_2 . 23 квітня 2025 року ОСОБА_4 , не погодившись із рішенням ОСОБА_5 щодо його місця проживання, звернулась до Комунарського районного суду м.Запоріжжя із позовною заявою про визначення місця проживання дитини (справа №333/3527/25). Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 07.05.2025 року відкрито провадження у справі № 333/3527/25. З урахуванням викладеного, матеріальний обов`язок боржника сплачувати на користь стягувача аліменти на дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , припинився, у зв`язку з тим, що останній з 10.04.2025 року не проживає з матір`ю стягувачем, що є підставою для визнання виконавчого документу судового наказу від 22.07.2024 року таким, що не підлягає виконанню повністю.

Заявник (боржник) і стягувач, будучи належним чином повідомленими судом про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви (ч. 3 ст. 432 ЦПК України).

Представник заявника (боржника) у судовому засіданні вимоги заяви підтримав і просив її задовольнити. Додатково зазначив, що домовленості щодо зміни місця проживання дитини з матір`ю не було, дитина мешкає з батьком за власним бажанням.

Представник стягувача у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення заяви, наголосила, що існує спір з приводу визначення місця проживання дитини.

Заслухавши пояснення представника заявника, представника стягувача, вивчивши заяву і додані до неї документи, матеріали справи №333/6062/24, суд доходить таких висновків.

22.07.2024 року Комунарським районним судом м.Запоріжжя за заявою ОСОБА_4 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини (однієї чверті) із всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 09.07.2024 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.19).

Постановою державного виконавця Комунарського ВДВС у м.Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 21.08.2024 року відкрито виконавче провадження №75859552 з примусового виконання судового наказу №333/6062/24 від 22.07.2024 року.

Як на підставу визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_3 посилався на те, що його син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за своїм бажанням, з 10 квітня 2025 року проживає разом з ним та перебуває на його повному утриманні, тому обов`язок по сплаті аліментів на дитину на користь ОСОБА_4 наразі є відсутнім.

При цьому на момент звернення до суду із заявою про видачу наказу та на момент його прийняття дитина проживала разом з матір`ю ОСОБА_4 (стягувач), що не заперечується заявником і його представником, а також неспростовується наданими боржником доказами.

Відповідно до ч.5 ст.183 Сімейного кодексу України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви (ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України).

Норми ч. 1 ст. 160 ЦПК України вказують, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

За змістом п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Згідно зі ст.431 ЦПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.431 ЦПК України, виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

На підставі ч. 1 та ч. 2 ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Отже, закон передбачає можливість визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, однак наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.

Підстави для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документу, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Матеріально-правові підстави свідчать про відсутність у боржника матеріально-правового обов`язку повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

З урахуванням зазначених норм, суд вважає, що до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника, в тому числі і з обставин, що виникли після видачі виконавчого документу.

Щодо норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, то обов`язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину належить до конституційних обов`язків і передбачений ч. 2 ст. 51 Конституції України, в якій зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 150 Сімейного кодексу України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися за виховання дитини, про її здоров`я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Однак, матеріали справи не містять належних доказів, які б свідчили про відсутність обов`язку у ОСОБА_3 щодо сплати аліментів на утримання дитини, або ж, що даний судовий наказ був виданий помилково.

За загальним правилом ч.1 ст.170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу (тобто, крім випадків видачі судового наказу за вимогами про стягнення аліментів).

Тобто, відповідно до вимог ЦПК України, судовий наказ про стягнення аліментів скасуванню не підлягає і набирає законної сили з моменту його винесення.

Згідно з вимогами ч. 7 ст. 170 ЦПК України, у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу (стягнення аліментів на дитину), боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Слід також зазначити, що відповідно до ч. 8 ст. 170 ЦПК України, у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

З наведеного слідує, що факт проживання дитини з батьком, з якого стягуються аліменти на користь матері на її утримання, є істотною обставиною та може слугувати підставою для звернення до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Тобто, обставини, на які посилається ОСОБА_3 і його представник як на підставу визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, є істотними, але підлягають доведенню при вирішенні спору про звільнення від сплати аліментів та не вказують на припинення обов`язку зі сплати аліментів.

Суд роз`яснює право заявника на звернення з позовом про зменшення розміру аліментів або з заявою про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами.

Також, законодавцем визначено підстави припинення обов`язку зі сплати аліментів на підставі судового рішення.

З аналіз положень норм Сімейного кодексу України вбачається, що у зв`язку зі зміною обставин, які мають істотне значення, платник аліментів у порядку визначеному законом, зокрема шляхом звернення до суду з відповідним позовом, має право на звільнення його від обов`язку щодо сплати аліментів.

Крім того, згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 Сімейного кодексу України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини. Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів за рахунок яких утримується дитина. Така правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 186/126/21 (провадження № 61-1949св23).

Матеріали справи не містять доказів, що у визначеному законом порядку ОСОБА_3 звільнено від сплати аліментів за судовим наказом №333/6062/24 від 22.07.2024 року, виданим Комунарським районним судом м. Запоріжжя. Також суд звертає увагу, що на даний час між сторонами існує спір про визначення місця проживання дитини, на яку стягнуто аліменти, рішення по справі не ухвалено.

Таким чином, відсутні підстави для визнання судового наказу №333/6062/24 від 22.07.2024 року, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя, таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з чим у задоволенні заяви слід відмовити. При цьому суд зазначає, що це не позбавляє заявника права звернутись до суду із відповідним позовом про зменшення стягнутих судовим наказом аліментів, або про звільнення від їх сплати.

Керуючись ст.160, 161, 170, 273, 431, 432 ЦПК України, ст.ст.141, 150, 180, 183 Сімейного кодексу України суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню повністю, стягувач ОСОБА_4 , відмовити повністю.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з її проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Комунарського районного суду

м.Запоріжжя С.С. Тучков