ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року

м. Харків

справа № 953/2588/24

провадження № 22-ц/818/939/25

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Державний біотехнічного університет

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційні скарги ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 та Кудряшова Андрія Ігоровича, який діє в інтересах Державного біотехнічного університету на рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2024 року ухвалене у складі судді Демченко С. В.,-

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2024 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом після уточненення якого від 27.05.2024 ( а.с. 138 -141) просив визнати протиправним та скасувати наказ в.о. ректора Державного біотехнологічного університету ОСОБА_7 № 01-01/74 від 31 березня 2022 року «Про призупинення дії трудових договорів» у частині призупинення дії трудових відносин з ОСОБА_1 , а також стягнути з Державного біотехнологічного університету заборгованість з виплати заробітної плати за період з квітня 2022 року по лютий 2023 року у розмірі 37554 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу до Державного біотехнологічного університету на посаду чергового студентського гуртожитку сектору з обслуговування студентських гуртожитків у порядку переведення з Харківського національного аграрного університету ім. В. В. Докучаєва. З того часу як позивачку було зараховано до штату Державного біотехнологічного університету, вона працювала у гуртожитку АДРЕСА_1 , отримувала заробітну плату за фактично відпрацьований час. З квітня 2022 року відповідач припинив виплачувати позивачці заробітну плату, незважаючи на те, що фактично позивачка продовжувала виконувати свої трудові обов`язки. Восени 2022 року працівникам Державного біотехнологічного університету стало відомо про те, що на підставі наказу в.о. ректора Державного біотехнологічного університету від 31 березня 2022 року з ними призупинено дію трудових договорів, однак зазначений наказ позивачка не отримувала та не була ознайомлена з його змістом. 24 березня 2023 року позивачка звернулася до відповідача із запитом про надання інформації щодо призупинення трудових відносин на підставі вищезазначеного наказу, але відповідь не отримала. Вважає оскаржуваний наказ незаконним та просить стягнути з Державного біотехнологічного університету на свою користь заборгованість з виплати заробітної плати за період з квітня 2022 року по лютий 2023 року. 28.04.2023 року позивач була звільнена з роботи, проте розрахунок за час роботи у період квітень 2022 - лютий 2023 з нею проведено не було.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.10.2024 позовні вимоги залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими, однак, позивачка звернулася до суду зі спливом, встановленого ст. 233 КЗпП України строку позовної давності, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем встановленого законом строку захисту порушеного права. Як було обґрунтовано позивачкою в поданих документах, заборгованість із заробітної плати виникла внаслідок того, що працівник виконував протягом вказаного періоду роботу без належної оплати. Як згодом вдалося з`ясувати, заробітна плата не виплачувалась роботодавцем внаслідок того, що в.о. ректора Державного біотехнологічного університету було підписано наказ про призупинення трудових відносин з певними працівниками, включно з позивачкою. Представник позивачки на відміну від вказаного у рішенні суду, зазначав, що спірні правовідносини виникли не восени 2022 року, а навесні 2022 року. Зазначив що, навіть якщо припустити, що представник позивача ознайомився б з оскаржуваним Наказом в межах іншої справи за № 953/6816/23, то слід було встановити коли саме безпосередньо сам працівник був ознайомлений з положеннями наказу, адже представник діє виключно в межах повноважень наданих саме довірителем. Також головне на що необхідно було звернути увагу суду стверджуючи, що позивачка ознайомилась з положеннями оскаржуваного наказу 24 листопада 2023 року - позов позивача вже знаходився у суді першої інстанції. Тобто станом на листопад 2023 року вже було відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 і позов розглядався. Таким чином, суд першої інстанції не взяв до уваги та не надав відповідної оцінки тому факту, що вперше ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати 05.06.2023 року, про що свідчить ухвала судді Київського районного суду міста Харкова Зуб Г.А. від 20 червня 2023 року по справі № 953/4313/23. Оскільки позов по справі № 953/4313/23 був ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 19.07.2023 року повернутий позивачу, ОСОБА_1 вдруге звернулась до суду 07.08.2023 року (справа № 953/6816/23). Таким чином, під час ухвалення рішення від 17.10.2024 року суд не прийняв до уваги дати коли позивач дізналась про порушення свого права та коли вперше позивач звернулась до суду з позовом та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для поновлення строку позовної давності. Судом також залишено без уваги, що спірні правовідносини виникли до 19.07.2022 року, тобто до набрання чинності зімн до КзпП щод строку звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати, до 31 червня 2023 строки звернення до суду були продовжені у зв`язку із введенням на території України карантину, спричиненого корона вірусом, у рішенні Конституційного Суду України зроблено висновок про неконституційність положень ст. 233 КзПП щодо обмеження права працівника звернутися з позовом про стягнення заробітної плати будь - яким строком, крім цього вимоги пункту 19 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України, за змістом якого станом на 19.07.2022 року, так само й на даний час, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

03.12.2024 року Державний біотехнологічний університет ( надалі Університет) подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуальтного та матеріального права просить рішення змінити в частині обгрунтування та мотивів рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначив, що суд не дав належної оцінки характеру спірних правовідносин та дійшов помилкового висновку про доведеність порушених трудових прав позивачки. Повідомлення чи не повідомлення позивачки про призупинення дії трудового договору з боку відповідача жодним чином не вливає на законність чи незаконність оспорюваного наказу. Висновок суду про те, що оспорюваний наказ не відповіає вимогам закону є необгрунтованим та суперечить вимогам ч. 3 ст. 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (в редакції станом на дату спірного наказу). Відповідач активними діями - призупиненням дії трудового договору забезпечував захист абсолютного права працівника на життя, оскільки звільнив його від обов`язку виконувати роботу, визначену трудовим договором, у період активних бойових дій під час постійних обстрілів міста Харкова та надав можливість не турбуватися про виконання трудових функцій для спасіння власного життя та здоров`я без припинення трудових відносин. Жодна норма закону не містить чітко визначених умов, за яких роботодавець не буде мати можливості надавати, а відповідач виконувати роботу. На думку відповідача саме неможливість роботодавця забезпечити безпечні умови праці фактично і є неможливістю роботодавця надавати роботу навіть за умови згоди працівника працювати ризикуючи власним життям, оскільки саме роботодавець несе відповідальність за працівника під час виконання ним трудових функцій. Суд дійшов помилкового висновку про те, що "відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку". На думку відповідача відлік строку для вимоги про скасування наказу має здійснюватися з дати коли позивачка (її представник) ознайомилася з наказом. Відповідачем до суду було надано квитанцію про доставку представнику позивачки спірного наказу через ЄСІТС, що також було встановлено судом під час дослідження матеріалів іншої аналогічної справи за участю позивачки та того ж самого її представника № 953/6816/23. За змістом цієї квитанції представник позивачки отримав копію оскаржуваного наказу 04.09.2023 року о 14 год. 04 хв. Водночас обізнаність позивачки про призупинення дії укладеного з нею трудового договору, станом на осінь 2022 року, випливає зі змісту показань допитаних у справі свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що суд в оскаржуваному рішенні не зазначив. Крім цього, матеріали справи не містять жодного документу, яким би Позивач обґрунтовував розмір стягуваної суми заборгованості з виплати заробітної плати за період з квітня 2022 року по лютий 2023 року, хоча такі документи позивачка мала, оскільки отримувала їх під час розгляду іншої справи судової справи № 953/6816/23. Позивачка власною поведінкою багатократно підтверджувала відсутність підстав та наміру оскаржувати оспорюваний, через що враховуючи суперечливість її поведінки, втратила на це право.

27.03.2025 до суду апеляційної інстанції від Кудряшов А.І., який діє в інтересах Університету надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Посилався на те, що апелянт помилково ототожнює строки звернення до суду за Кодексом законів про працю України та строки позовної давності за Цивільним кодексом України. Апелянт не визначив підстави для скасування оскаржуваного рішення, передбачені процесуальним законом, тому, на думку Відповідача, вимога Позивачки про скасування оскаржуваного рішення повністю є безпідставною та не ґрунтується на нормах процесуального закону. Рішенням Верховного Суду у справ 953/6821/23 встановило факт, що оскаржуваний наказ про призупинення дії трудового договору є законним та обґрунтованим, наказ відповідає обставинам його видання, відповідає вимогам чинного законодавства та навіть представник всіх позивачів (в тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ) - ОСОБА_2 визнавав факт законності та обґрунтованості наказу. На думку Відповідача тримісячний строк звернення до суду з вимогою про скасування спірного наказу мав відліковуватися від 05.09.2023, а не з листопада 2023, як суд зазначив в оскаржуваному рішенні. Зазначив що, навіть якщо відліковувати строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, від дати скасування карантину (30.06.2023), то за таких умов так само апелянт пропустив строк звернення до суду з позовом за обома позовними вимогами.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скараг в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 та апеляційна скарга Державного біотехнологічного університету задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 працювала на посаді чергового студентського гуртожитку сектору з обслуговування студентських гуртожитків Державного біотехнологічного університету з 07 грудня 2021 року з посадовим окладом 3414 грн + 35% за роботу в нічний час в місяць (3 тарифний розряд) з оплатою праці по спеціальному фонду в порядку переведення з Харківського національного аграрного університету ім. В. В. Докучаєва за основним місцем праці, що підтверджується Витягом з наказу в.о. ректора Державного біотехнологічного університету ОСОБА_7 «Про прийняття на роботу співробітників університету» № 331-к від 06 грудня 2021 року (т. 1 а.с. 65 а)

До матеріалів справи долучена копія рапорту директора студмістечка ОСОБА_6 від 28 березня 2022 року вбачається, що у зв`язку з повномасштабною російською збройною агресією, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, знаходженням м. Харкова в зоні активних бойових дій та постійними обстрілами міста, значна частина мешканців гуртожитків Державного біотехнологічного університету покинули свої помешкання та були вимушені евакуюватися. Зазначені обставини істотним чином вливаються на функціонування та експлуатацію гуртожитку, обсяг оплати мешканцями за надані комунальні послуги, а також можливість університету, як роботодавця, повноцінно забезпечити роботою осіб, що працюють у гуртожитку (комендант, чергові, прибиральники). З огляду на викладені обставини було запропоновано розглянути питання про призупинення дії трудових договорів з працівниками гуртожитку № НОМЕР_1 на час дії воєнного стану або до моменту відновлення експлуатації гуртожитку у звичному режимі, зокрема належного заповнення ліжко-місць у гуртожитку (т. 1 а.с. 66 д).

Згідно витягу з наказу 31 березня 2022 року № 01-01/74 в.о. ректора Державного біотехнологічного університету ОСОБА_7 видав наказ «Про призупинення дії трудових договорів» № 01-01/74, яким призупинено дію трудових договорів з працівниками Державного біотехехнологічного університету, відповідно до додатку №1 до цього наказу, підставою для видання зазначаного наказу став Указ Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (т. 1, а.с. 66 б).

До наказу зазначеного вище, додається список працівників Державного Біотехнологічного Університут, з якими призупинено дію трудового договору, серед яких під №з/п 541 вказана ОСОБА_1 , посапда: черговаий, ставка:1, структурний підрозділ: сектор з обслуговування студенських гуртожитків, дата: 01.04.2022.

Зі змісту рапорту директора студмістечка Державного біотехнологічного університету ОСОБА_8 від 01 квітня 2022 року вбачається, що на виконання п. 2 наказу в.о. ректора Державного біотехнологічного університету ОСОБА_7 «Про призупинення дії трудових договорів» № 01-01/74 від 31 березня 2022 року до відома коменданта гуртожитку № НОМЕР_1 ОСОБА_9 доведений зміст вказаного наказу та повідомлено його про обов`язок довести зміст цього наказу до співробітників, які працюють в гуртожитку № НОМЕР_1 , які визначені у додатку № 1 до цього наказу, всіма можливими та допустимими засобами (повідомлення у месенджерах, електронна адреса тощо) (т. 1 а.с.66 ж).

Відповідно до акту від 01 квітня 2022 року, складеного та підписаного директором студмістечка Державного біотехнологічного університету ОСОБА_10 , провідним фахівцем підрозділу внутрішнього аудиту ОСОБА_11 та комендантом гуртожитку № НОМЕР_2 ОСОБА_12 , 01 квітня 2022 року на виконання п. 2 наказу в.о. ректора Державного біотехнологічного університету ОСОБА_13 «Про призупинення дії трудових договорів» № 01-01/74 від 31 березня 2022 року, зазначеними вище особами було доведено до відома коменданта гуртожитка № НОМЕР_1 ОСОБА_9 зміст наказу та повідомлено його про обов`язок довести зміст цього наказу до співробітників, які працюють в гуртожитку № НОМЕР_1 , які визначені у додатку № 1 до цього наказу, всіма можливими та допустимими засобами (повідомлення у месенджерах, електронна адреса тощо), згідно зі списком. (т. 1 а.с. 67а). Серед працівників зазначених в акті вказано прізвище позивачки - ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 27).

24 лютого 2023 року працівники гуртожитку АДРЕСА_2 Державного біотехнологічного університету, у тому числі ОСОБА_1 звернулися до керівника Секретаріату Уповноваженого Верховної ради України з питань прав людини Романюка Р. В. з колективною скаргою. Зі змісту скарги вбачається, що працівники гуртожитку АДРЕСА_2 Державного біотехнологічного університету не були ознайомлені зі змістом наказу в.о. ректора Державного біотехнологічного університету ОСОБА_7 «Про призупинення дії трудових договорів» № 01-01/74 від 31 березня 2022 року. Станом на лютий 2023 року колектив сумлінно відпрацював 11 місяців, а в січні 2023 року випадково дізнався про видання вищезазначеного наказу. Останню заробітну плату (за березень 2022 року) співробітникам гуртожитку АДРЕСА_2 виплатили у грудні 2022 року. Заробітна плата за період з квітня 2022 року по січень 2023 року не нараховувалася з підстав призупинення дії трудових договорів з працівниками гуртожитку (т. 1 а.с. 67в).

Листом від 01.03.2023 №10788.4/КО-6827.3/23/40.2 Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини просило повідомити про результати розгляду МОН звернення працівників гуртожитку №7 Державного біотехнологічного університету щодо призупинення діїї трудових договорів та невиплати заробітньої плати за фактичне виконання посадових обов`язків, та вжиті заходи спрямовані на урегулювання порушених питань (т. 1 а. 67 г).

Листом від 06.03.2023 №13/722-23 МОН Департамент фінансування державних і загальнодержавних видатків надіслало за належністю коликтивне звернення працівників гуртожитку № НОМЕР_1 Державного біотехнологічного університету щодо порушення їх трудових прав, а саме права на оплату праці, що надійшли від Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 02.03.2003 №6033/0/1-23 (т. 1 а.с. 67в)

В.о. ректора Андрій Кудряшов надіслав відповідь на зазначений вище лист, в якому зазначив, що призупинення дії трудових договорів з працівниками гуртожитку АДРЕСА_2 було зумовлено, зокрема: неможливістю забезпечення роботою працівників, міркуваннями безпеки, враховуючи що гуртожиток АДРЕСА_2 станом на час видання наказу знаходився у зоні активних бойових дій та обстрілів. Зважаючи на те, що працівники, серед яких є ОСОБА_1 , працювали у гуртожитку АДРЕСА_1 , за відсутності заповнення гуртожитку мешканцями, які проживали у ньому та вимушено евакуювалися із зони бойвих дій, ДБТУ був позбавлений можливості забезпечити виконання своїх обов`язків як роботодавець по відношенню до вказаних осіб, за наслідками чого було прийнято рішення про призипунення дії трудових договорів. Неможливість забезпечення роботою більшості із перелічених працівників (окрім коменданта гуртожитку № НОМЕР_1 ОСОБА_9 ) залишається й на сьогодні, що зумовлює тривалість дії наказу про призупинення діїї трудових договорів (т. 1 а.с. 67в-67-г).

На підставі наказу в.о. ректора Державного біотехнологічного університету Кудряшова А. № 06-08/96 від 19 квітня 2023 року ОСОБА_1 , чергового студентського гуртожитку сектору з обслуговування студентських гуртожитків звільнено 28 квітня 2023 року за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України (т.1. а.с 67 ж).

Зі змісту вищевказаного наказу вбачається, що при звільненні ОСОБА_1 сплаченого компенсацію за 28 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки (21 календарний день за минулі роки, ХНАУ, та 7 календарних днів за період роботи з 07.12.2021 по 28.04.2023).

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

15 березня 2022 року прийнято Закон № 2136-ІХ, яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно з частинами другою, третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закону № 2136-ІХ призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Отже, роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), на які посилається заявниця у касаційній скарзі, від 14 вересня 2023 року у справі № 754/5488/22 (провадження № 61-6588св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 201/791/23 (провадження № 61-11881св23), від 17 квітня 2024 року у справі № 933/411/22 (провадження № 61-13296св23).

У КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, так як це не є ні простоєм, ні звільненням працівника.

Водночас частиною дев`ятою статті 10 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток за ч. 2 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, у трудовому спорі на роботодавця покладено обов`язок доказування на спростування доводів, якими працівник обґрунтовує порушення його прав, зокрема за вимогами про стягнення заробітної плати доведення належної виплати заробітної плати працівнику або відсутності підстав для її нарахування і виплати.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до наказу від 31 березня 2022 року на підставі статті 13 Закону № 2136-IX відповідач призупинив дію трудового договору з позивачкою з 01 квітня 2022 року.

Згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» (у редакції, чинній на час звільнення позивачки) з 24 лютого 2022 року Харківська міська територіальна громада вважається територією, на якій ведуться (велися) бойові дії та територією можливих бойових дій.

Як на підставу для призупинення дії трудового договору, у тому числі з ОСОБА_1 , відповідач в оскаржуваному наказі посилався на військову агресію проти України, що

м. Харків постійно зазнає обстрілів, зокрема в районі розташування гуртожитку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3, а посада позивачки (черговий студентського гуртожитку сектору з обслуговування студентських гуртожитків) прив`язана до забезпечення нагляду та контролю за дотриманням мешканцями гуртожитку установлених правил проживання.

Проте, зміст наказу №01-01/74 від 31.03.2022 не містить обґрунтування щодо повної неможливості забезпечення Університетом позивачки роботою чергової студентського гуртожитку, а також у наказі відсутні пояснення причин, з яких вона не могла виконувати відповідні обов`язки.

Допитані в суді першої інстанціїї свдіки ОСОБА_4 , ОСОБА_3 підтвердили той факт, що гуртожиток АДРЕСА_2 після 24 лютого 2022 року продовжував функціонувати, у гуртожитку залишалися проживати частина мешканців, яким надавались комунальні послуги, зокрема: теплопостачання, електропостачання. Також зазначили, що з початку повномасштабного вторгнення черговий ОСОБА_1 продовжувала працювати, вона перебувала на своєму робочому місці та виконувала свої функції як чергового.

Отже, наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

З аналізу положень ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» вбачається, що таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію: роботодавцем надати роботу, а працівником - виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, у свою чергу працівник - не може виконати роботу. Про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору можуть свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23).

В супереч ст. 12, 81 ЦПК України відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження сторони позивача про продовження функціонування гуртожитку АДРЕСА_2 та свідчили б про абсолютну неможливість надавати позивачці роботу, а ОСОБА_1 виконувати значені трудовим договором обов`язків.

Апеляційний суд погоджується з висновоком суду про неможливість вибіркового зупинення трудового договору з окремими працівниками Державного біотехнологічного університету.

За наведених обставин судова колегія погоджується з висновоком суду про доведеність незаконності наказу в.о. ректора Державного біотехнологічного університету ОСОБА_7 № 01-01/74 від 31 березня 2022 року «Про призупинення дії трудових договорів» у частині призупинення дії трудових відносин з ОСОБА_1 .

Та як, наслідок, враховуючи що відповідач не надав власного розрахунку та жодним чином не спростував наданий стороною позивача розрахунок, судова колегія вважає обґрунтованими вимоги позивачки в частині стягнення з відповідача заборгованості із виплати заробітної плати за період з квітня 2022 року по лютий 2023 року у розмірі 37 554 гривні.

Разом з тим, відповдіно до вимог ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 викладено в рішеннях Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013, № 9-рп/2013 від 15.10.2013\

Відповідно до вимог ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що встановлені ст. 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесені зміни до законодавства про працю. Зокрема, змін зазнали ч. 1 та 2 ст. 233 КЗпП України, оскільки були викладені у наступній редакції: «працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Зідно роз`яснення, що містяться у листі Держпраці від 09.05.2022 р. № 1922/4/4.1-ЗВ-22а, відповідно до яких про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

З огляду на те, що положеннями чинного законодавства чітко не врегульований порядок ознайомлення працівника з наказом про призупинення дії трудового, фактичне отримання (ознайомлення) відповідного наказу встановлюється судом під час розгляду справи.

В судовому засіданні, в суді першої інстанції були досліджені матеріали цивільної справи № 953/6816/23, що містять відзив представника відповідача Державного біотехнологічного університету на позовну заяву ОСОБА_14 про стягнення заборгованості з заробітної плати від 04 вересня 2023 року, до якого долучено витяг з наказу в.о. ректора Державного біотехнологічного університету ОСОБА_7 «Про призупинення дії трудових договорів» № 01-01/74, квитанцію № 223751 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС за змістом якої 04 вересня 2023 року о 14 годині 04 хвилини представник відповідача направив до електронного кабінету представника ОСОБА_1 відзив на позовну заяву, додатком до якого є копія наказу в.о. ректора Державного біотехнологічного університету ОСОБА_7 № 01-01/74 від 31 березня 2022 року «Про призупинення дії трудових договорів», клопотання представника позивачки від 24 листопада 2023 року, в якій представник позивача посилається на дані, які відповідач надав до суду разом із відзивом».

Відповідно до ст. 58 ЦПК України участь у справі представника, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Згідно ч.1 ст 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Частиною першою статті 64 ЦПК Ураїни встановлено що, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

З матеріалів справи№ 953/6816/23 вбачається, що представником ОСОБА_1 в зазначеній справі, як і в дійсній справі був ОСОБА_2 .

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновоком суду про те, що позивачка була обізнана зі змістом оскаржуваного наказу станом на 24 листопада 2023 року, оскільки він був вручений її законному представнику, а тому тримісячний строк на звернення до суду з вказаною позовною заявою повинен рахуватися з листопада 2023 року, та відповідно, сплинув лютому 2024 року.

Проте з позовом про скасування накзу № 01-01/74 від 31 березня 2022 року, ОСОБА_14 звернулась лише 27.05.2024 ( т. 1 а.с. 138 - 141 ).

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції, наголошує, що термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу».

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

З огляду на наведені обставини та враховуючи, що позивачкою не наведено поважних причин пропуску строку звернення до суду з позвом про скасування наказу в.о. ректора Державного біотехнологічного університету ОСОБА_7 № 01-01/74 від 31 березня 2022 року «Про призупинення дії трудових договорів», судова колегія вважає такий строк пропущеним.

Наведені позивачкою причини, а саме звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати у цивільній справі № 953/6816/23, який ухвалою суду від 29.02.2024 року, залишений без розгляду, зупинення встановлених законом строків позовної давності у зв`язку із введенням карантину не є поважними причинами поновлення строку звернення до суду. Оскільки наведені представиником обставини стосуються лише звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати. В той час як зазначені вимоги є похідними від вирішення питання законності вищезазначеного наказу, який позивачкою з березня 2022 року по травень 2024 року не оскаржувався.

Судова колегія відхиляє посилання апелянта на вимоги перехідних полдожень ЦК України, оскільки питання позовної давності та підстави її застосування врегульовано КзПП України, норми якого підлягають застосувуанню до сіпрних правовідносин.

Європейський суд з прав людини вказав, щопункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

За правилами, передбаченими пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційних скарг викладених судом висновків не спростовують, скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляійну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Кудряшова Андрія Ігоровича, який діє в інтересах Державного біотехнічного університету - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний тест постанови 09 червня 2025 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П.Пилипчук