ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5877/25 Справа № 182/1525/25 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І.О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання: Травкіної В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №182/1525/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбудінжиниринг» про поновлення на роботі, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бичкова Володимира Вячеславовича, на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області про забезпечення позову від 11 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Кобеляцької-Шаховал І.О.,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Укрбудінжиниринг» про поновлення на роботі.

Одночасно з позовом представник позивача подав заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи зокрема: заборони відповідачу, в особі виконавчого органу (директора) ТОВ «Укрбудінжиниринг» () Блажко С.В. (РНОКПП НОМЕР_1 ), особи яка виконує його обов`язки, передавати іншим фізичним чи юридичним особам печатку, засоби дистанційного доступу до програмного забезпечення щодо розпорядження коштами на банківському рахунку, документи кадрового обліку ТОВ «Укрбудінжиниринг» (), окрім архівних установ державної чи комунальної форми власності, з письмовим повідомленням суду в цій справі про таку передачу; заборонити державним реєстраторам Відділу «ЦНАП міста Нікополь» передачу реєстраційної справи ТОВ «Укрбудінжиниринг» () до інших відділів центрів адміністративних послуг; заборонити державним реєстраторам будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств, Міністерства юстиції України), а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження щодо внесення відомостей та/або змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань, проводити будь-які реєстраційні дії відносно ТОВ «Укрбудінжиниринг» (); накласти арешт на грошові кошти відповідача в межах розміру позовних вимог по цій справі.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2025 року заяву адвоката Бичкова В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Укрбудінжиниринг» про поновлення на роботі - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Бичков В.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та незастосування правових позицій Верховного Суду з питання забезпечення позову, невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву позивача про забезпечення позову.

Окрім цього, зазначає, що змоменту подання заяви про забезпечення позову 27 березня 2025 року до дня постановлення судом ухвали 11 квітня 2025 року позивачу стали відомі нові обставини, а саме: відбулася фактична зміна юридичної адреси відповідача - 03056, місто Київ, вул.Борщагівська, будинок 154А (торговий центр «ARKADIA») без ідентифікації приміщень. Тому наведені у заяві про забезпечення позову два способи, на яких наполягав позивач, стали неактуальними та не є ефективними на сьогодні. З урахуванням наведеного позивач наполягає на наступних заходах забезпечення позову: заборони відповідачу, в особі виконавчого органу (директора) ТОВ «Укрбудінжиниринг» () Блажко С.В. (РНОКПП НОМЕР_1 ), особи яка виконує його обов`язки, передавати іншим фізичним чи юридичним особам печатку, засоби дистанційного доступу до програмного забезпечення щодо розпорядження коштами на банківському рахунку, документи кадрового обліку ТОВ «Укрбудінжиниринг» (), окрім архівних установ державної чи комунальної форми власності, з письмовим повідомленням суду в цій справі про таку передачу; накласти арешт на грошові кошти відповідача в межах розміру позовних вимог по цій справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено вимоги статей 80, 81, частин 4, 5 статті 82, 89, невірно застосована стаття 151 ЦПК України.

Вказує, що суд не надав правової оцінки доводам позивача щодо правових позицій Верховного Суду відносно арешту коштів, як способу забезпечення позову.

Зазначає, що судом першої інстанції порушені приписи щодо доказів та доказування, адже посилання на ненадання позивачем доказів, тобто фактично вимога суду до позивача про надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (вказана правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22). Наведена правова позиція викладена Верховним Судом також у постановах від 02 липня 2019 року у справі №910/16944/18, від 17 липня 2019 року у справі №916/662/19, від 14 лютого 2020 року у справі №916/2278/19.

Вказує, що за обставин звернення з позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2022 у справі №905/446/22).

Однак, суд першої інстанції не врахував що відповідач не подав у справу, а ні докази витребувані судом ухвалою, а ні відзив на позов, що свідчить про відсутність доказів спроможності та наміру виконання відповідачем рішення суду. При цьому був порушений баланс інтересів між найманим працівником (позивачем який є пенсіонером за віком) та відповідачем. Судом не враховано обов`язок відповідача, в силу закону в першу чергу розрахуватися з найманими працівниками по зарплаті, що стане неможливим в разі витрачання відповідачем коштів для розрахунків з контрагентами. А відсутність коштів у відповідача унеможливить негайне виконання рішення суду.

У зв`язку з чим, просить суд апеляційної інстанції оскаржувану ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2025 року у справі №182/1525/25 в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, а саме заборони відповідачу, в особі виконавчого органу (директора) ТОВ «Укрбудінжиниринг»Блажко С.В., особи яка виконує його обов`язки, передавати іншим фізичним чи юридичним особам печатку, засоби дистанційного доступу до програмного забезпечення щодо розпорядження коштами на банківському рахунку, документи кадрового обліку ТОВ «Укрбудінжиниринг»(), окрім архівних установ державної чи комунальної форми власності, з письмовим повідомленням суду в цій справі про таку передачу та відмови у накладенні арешту на грошові кошти відповідача в межах розміру позовних вимог по цій справі скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову в оскарженій частині - задовольнити.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Бичков В.В. в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач та представник відповідач в судове засідання на з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У ч.3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмета спору.

Пунктом 4 ч.1 ст.150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду в даній справі є поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати.

Проте ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , в порядку ст.153 ЦПК України, просить суд заборонити відповідачу, в особі виконавчого органу (директора) ТОВ «Укрбудінжиниринг», особи яка виконує його обов`язки, передавати іншим фізичним чи юридичним особам печатку, засоби дистанційного доступу до програмного забезпечення щодо розпорядження коштами на банківському рахунку, документи кадрового обліку ТОВ «Укрбудінжиниринг», окрім архівних установ державної чи комунальної форми власності, з письмовим повідомленням суду в цій справі про таку передачу; а також накласти арешт на грошові кошти відповідача в межах розміру позовних вимог по цій справі.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення.

Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі №754/5683/22 (провадження №14-28цс23) зазначено, що «як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії».

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших учасників (Постанова КГС ВС від 19.01.2021 у справі №902/774/20).

Відтак, при встановленні відповідності виду забезпечення позову слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків (Постанова Пленуму ВСУ від 22.12.2006 р. № 9).

На думку суду першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, обрані позивачем заходи забезпечення позову є неспівмірні із заявленими позивачем вимогами, стосуються інтересів не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням заявлених ним заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції вірно враховано, що вжиті заходи забезпечення позову не повинні перешкоджати господарській діяльності ТОВ «Укрбудінжиниринг». Суд обґрунтовано виходив з того, що вжиття обраних заходів забезпечення позову, в спосіб про який просить позивач, є втручанням у внутрішню господарську діяльність юридичної особи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області про забезпечення позову від 11 квітня 2025 року немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бичкова Володимира Вячеславовича - залишити без задоволення.

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області про забезпечення позову від 11 квітня 2025 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбудінжиниринг» про поновлення на роботі - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 25.06.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв