Справа №155/409/25
Провадження №2/155/323/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2025 м. Горохів

Горохівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Сметани В.М.,

при секретарі судових засідань Воронюк Н.М.,

за участю представника позивача Масюк Г.С.,

представника відповідача Шевченко Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кінах Яни Валеріївни до ОСОБА_2 , про визнання права власності на земельні ділянки та скасування державної реєстрації права власності земельні ділянки

УСТАНОВИВ:

Представник позивача 11 березня 2025 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про визнання права власності на земельні ділянки та скасування державної реєстрації права власності земельні ділянки.

Позов обґрунтовує, що з квітня 2008 року по травень 2008 року за відповідачем зареєстровано право власності на житловий будинок, що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З травня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу, право власності на вищевказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_3 .

Вказує, що після смерті ОСОБА_3 11 грудня 2019 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину власником вказаного будинку є позивач.

Зазначає, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, був розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0011, яка перебувала у власності відповідача. В ході розгляду Горохівським районним судом Волинської попередньої справи, було встановлено, що вищезазначену земельну ділянку було поділено на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :05:001:0108 та :05:001:0109, в результаті чого попередню позовну заяву залишено без розгляду.

Вважає, що з переходом права власності на житловий будинок до ОСОБА_3 та в подальшому до неї, перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розміщений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Враховуючи наведене, просить визнати за позивачем право власності на дві заначені земельні ділянки та скасувати державну реєстрацію права власності на земельні ділянки, та стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 гривень.

Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 27 березня 2025 року було відкрито провадження справі та постановлено розгляд справи поводити в порядку загального позовного провадження.

На адресу суду 16 квітня 2025 року, від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позивач пропустила строки звернення до суду. Також, вказує, що на час виникнення правовідносин, а саме купівлі продажу житлового будинку, не виникало право автоматичного переходу права на земельну ділянку. Враховуючи вищенаведене, просить суд застосувати позовну давність щодо позовних вимог та відмовити у позові.

На адресу суду від представника позивача 23 квітня 2025 року надійшла відповідь на відзив, в якому зазначила, що строк позовної давності не був пропущений, оскілки після видачі свідоцтва на спадщину, позивач не знала що земельна ділянка належить відповідачу, та після здійснення адвокатських запитів до відповідних органів, 13 вересня 2023 року було отримано відповіді про власника земельної ділянки, отже момент відліку позовної давності слід рахувати з 13 вересня 2023 року. Також було наведене нормативно правове обґрунтування позовних вимог, які зазначені в позовній заяві та на підставі чого просить задовольнити позов.

В судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву, просила відмовити d задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст.12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 квітня 2008 року, ОСОБА_2 належав житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.53).

Відповідно до копії договору купівлі продажу житлового будинку, ОСОБА_2 відчужив вищезазначений житловий будинок ОСОБА_3 , внаслідок чого остання набула права власності на даний житловий будинок, що підтверджується копією витягe з Державного реєстру правочинів (а.с.59, 60). Предметом вказаного договору є лише житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 жовтня 2020 року, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видане дане свідоцтво складається з житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.11).

Як вбачається з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №230439858 від 30 жовтня 2020 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, власником вищезазначеного житлового будинку є ОСОБА_1 (а.с.12).

Відповідно до копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №654522, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,203га , з кадастровим номером :01:001:0011 (а.с.22).

Згідно з інформацією, яка зазначена в копії листа №697 від 19 вересня 2023 року, виданого Берестечківською міською радою Луцького району Волинської області, земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0011 перебуває у власності ОСОБА_2 . На даній земельній ділянці розташований житловий будинок, який належить ОСОБА_1 (а.с.25).

Згідно з копіями витягів з Державного реєстру речових прав №361346750, №361348557, сформованих 10 січня 2024 року, земельні ділянки з кадастровими номерами :05:001:0108, :05:001:0109, утворилися в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0011 площею 0,2036га (а.с.91, 92).

Статтею 15 ЦК України, визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, ст.15 ЦК України, визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Пунктом 1 частиною 2 статті 16 ЦК України, визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Крім того, відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За змістом статті 377 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі продажу житлового будинку) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Статтею 120 ЗК України, визначено особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, який також пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

Так, відповідно до частини 1-3 статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі продажу житлового будинку) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Згідно ст.125 ЗК України чинній на момент розгляду справи, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Однак, станом на час переходу права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами діяла редакція Закону, який не передбачав автоматичного переходу права власності на усю земельну ділянку, на якій розміщене нерухоме майно, а лише на її частину, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

Відповідно до копій скриншотів із публічної кадастрової карти, на земельній ділянці з кадастровим номером :05:001:0109 розміщені споруди і зелені насадження, на земельній ділянці :05:001:0108 відсутні будь які будівлі та зелені насадження (а.с.93, 95, 126, 127).

Згідно з інформації державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 18 жовтня 2024 року, земельна ділянка з кадастровим номером земельної ділянки :05:001:0109, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа 0,0743, місце розташування Волинська область, Луцький район, село Старики (а.с.88).

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Частиною 2 статтею 152 ЗК України, передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Згідно ч.2 ст.90 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У п.18-1 Постанови Пленуму Верховного Суду від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (Із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду №2 від 19.03.2010) роз`яснено, що при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з`ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо.

При цьому, суд звертає увагу, що позивачем жодних клопотань про призначення та проведення експертиз не заявлялося та жодних експертних висновків до матеріалів позову чи справи не долучалося.

Судом встановлено, що у встановленому законодавством України порядку позивач зареєструвала майнове право на таке майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що, набувши право власності на житловий будинок за позивачем необхідно визнати право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок та господарські споруди, а також на земельну ділянку, яка необхідна для їх обслуговування.

Також суд звертає увагу, що відповідач не позбавлений права звернутись до суду з окремим позовом щодо виділення земельної ділянки в натурі з зазначенням розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначеної шляхом проведення експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо.

В задоволенні позову в частині с касування державної реєстрації права власності та визнання права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0108, суд вважає слід відмовити, оскільки не вбачає правових підстав для припинення права власності відповідача як власника майна, і не ґрунтується на приписах ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, в редакції чинній на час укладення договору купівлі продажу житлового будинку, при цьому право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і в порядку, встановлених законом, що в ході судового розгляду позивачем не доведено.

Що стосується клопотання відповідача про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ст.259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 жовтня 2020 року, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видане дане свідоцтво складається з житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.11).

Відповідно до ч.1 ст.254, ч.1 ст.255 ЦК України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Крім того, відповідно до пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин.

Дію карантину, встановленого зазначеною постановою, продовжено на всій території України згідно з постановами Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020, № 239 від 25.03.2020, № 291 від 22.04.2020, № 343 від 04.05.2020, № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021, № 855 від 11.08.2021, № 981 від 22.09.2021, № 1336 від 15.12.2021, № 229 від 23.02.2022, № 360 від 27.05.2022, № 928 від 19.08.2022, № 1423 від 23.12.2022, № 383 від 25.04.2023.

Відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, чинного на момент звернення позивача до суду з позовом, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, встановлено, що на території України з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та затверджувався Верховною радою України та діє на час ухвалення рішення.

Встановивши, що представник позивача подав даний позов 05 квітня 2024 року, суд вважає, що позивач строк позовної давності за позовними вимогами не пропустив, а тому клопотання позивача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми загальний строк позовної давності не минув, на момент звернення позивача до суду з позовом діяв правовий режим воєнного стану, суд дійшов до висновку, що позовна заява, яка надіслана до суду 05 квітня 2024 року, подана в межах строку позовної давності.

За таких обставин, суд задовольняє позов частково.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Оскільки представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Масюк Г.С. заявлене відповідне клопотання до закінчення судових дебатів, суд при ухваленні рішення не вирішує питання про стягнення витрат відповідача на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст.13, 19, 76-82, 258-265, 268, 293, 294 ЦПК України, ст.ст.11, 16, 377 ЦК України, ст.120 ЗК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0743 га з кадастровим номером :05:001:0109, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування за адресою АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок та господарські споруди.

В іншій частині позову відмовити.

Після набрання законної сили рішення суду, скасувати заходи забезпечення позову, накладені згідно ухвали Горохівського районного суду Волинської області від 27 березня 2025 року.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони у справі є:

Позивач: ОСОБА_1 , (адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , паспортні дані: невідомі).

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 ).

Дата складення повного тексту рішення 04 червня 2025 року.

Суддя Горохівського районного суду

Волинської області В.М. Сметана