РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року

м. Рівне

Справа № 571/2319/23

Провадження № 22-ц/4815/551/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання : Маринич В.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Буднія М.М. на рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 28 січня 2025 року, ухваленого в складі судді Верзун О.П., повний текст рішення виготовлено 03.02.2025 року, у справі № 571/2319/23,

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року адвокат Артерчук Лілія Володимирівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права сумісної власності подружжя .

Позов мотивований тим, що сторони перебували у шлюбі з 04 листопада 2012 року по 17 лютого 2021 року.

В період перебування у шлюбі подружжя побудували двоповерховий житловий будинок з господарським будівлями у АДРЕСА_1 . Станом на 16 жовтня 2019 року, до складу домоволодіння входить житловий будинок загальною площею 112,9 кв.м, житловою 56,2 кв.м, мансарда, гараж, колодязь. Рік спорудження житлового будинку згідно технічного паспорту 2019. Зазначений житловий будинок зареєстрований на відповідача 25 листопада 2019 року.

Вказує, що між подружжям виник спір щодо поділу вказаного будинку, оскільки відповідач вважає, що будинок належить лише йому.

Просила суд визнати за нею право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності на нього, стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 28 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності на нього.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне майно набуте сторонами в період зареєстрованого шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а отже, відповідно до вимог статті 60 Сімейного Кодексу України підлягає поділу між ними, виходячи з правил рівності часток подружжя у спільному майні. Суд зазначив, що відповідач не довів належними та допустимими доказами, що нерухоме майно було придбано ним за особисті кошти, а тому воно не може бути визнано його особистою приватною власністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким позов задовольнити частково. Здійснити поділ майна набутого під час шлюбу, визнавши за позивачем право власності на 19/100 частину спірного будинку, а за відповідачем на 81/100 частину будинку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно не застосував норми ч.2 статті 372 ЦК України та частину 2 статті 70 СК України. Вказує, що суд не врахував, що після розірвання шлюбу протягом 2023-2024 років, відповідач власними силами та за особисті кошти здійснив суттєве поліпшення спірного будинку, що стверджується поясненнями свідків та висновком експерта від 29.11.2024 року. Покликається на те, що вартість будинку за рахунок поліпшень зросла з 741400 грн на 1185767 грн, а відтак частка відповідача після проведених поліпшень становить 80,76%.

Суд не надав належної оцінки поважності пропуску процесуального строку на подання доказів відповідачем та не врахував, що висновок експерта наданий суду відразу після його складання. Звертає увагу суду на те, що питання про поновлення строку на подання доказів ухвалою від 05.12.2024 року вирішено не було у зв`язку з чим було заявлено клопотання про приєднання до матеріалів справи висновку експерта, чеків,тощо та поновлення строку на їх подання.

Крім того, суд залишив поза увагою висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального та процесуального права та практики Європейського суду з прав людини.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Установлено, що сторони з перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 листопада 2012 року по 17 лютого 2021 року.

Відповідно до технічного паспорта (інвентаризаційна справа №10), виготовленого Комунальним підприємством «Рокитнівське районне бюро технічної інвентаризації» Рокитнівської районної ради станом на 16 жовтня 2019 року, до складу домоволодіння входить житловий будинок загальною площею 112,9 кв.м, житловою 56,2 кв.м, мансарда, гараж, колодязь. Рік спорудження житлового будинку згідно технічного паспорту 2019.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, житловий будинок: загальною площею 112,9 кв.м, житловою площею 56,2 кв.м. Матеріали стін: піноблоки. Будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами складається з А1-Житлового будинку, Мн/Al-Мансарди, а-Сходи, Б-Гаражу, К-Колодязя. Розташований за адресою: АДРЕСА_1 , Кадастровий номер земельної будівель і споруд (присадибна ділянка), площею: 0.1 га, що ділянки: :01:001:0822, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських належить на праві власності ОСОБА_2 , дата реєстрації 25.11.2019.

Документи подані для державної реєстрації : декларація про готовність об`єкта до експлуатації РВ90, виданої Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області 28 жовтня 2019 року.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), від 22 лютого 2022 року у справі № 642/8107/14-ц (провадження № 14-108звц21), від 14 лютого 2023 року у справі № 759/864/20 (провадження № 61-10998св21).

У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (частина друга статті 114 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Крім того, відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно відповідачем не спростована.

З матеріалів справи вбачається, що спірне майно набуте сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти.

Відповідач не довів, що будинок було збудовано за його особисті кошти, що є його процесуальним обов`язком. Крім того, судом враховано, що ОСОБА_2 не надав суду належних та достатніх доказів збільшення його частки у майні подружжя внаслідок проведення ремонтних робіт після розірвання шлюбу.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку, про те, що спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, так як збудований сторонами за час шлюбу, а оскільки презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя відповідачем не спростована, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання права власності позивача на спірний будинок на 1/2 частину.

Згідно ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Доводи апеляційної скарги, щодо неправомірного відхилення клопотання про поновлення строку для подання відзиву та клопотання про приєднання до матеріалів справи висновку експерта, чеків, тощо та поновлення строку на їх подання не заслуговують на увагу з таких підстав.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - на відповідача.

Згідно з статтею 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. До відзиву додаються, зокрема, докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

За частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Убачається, що копію ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 08.04.2024 року ОСОБА_2 отримав 12.04.2024 року.

Відповідно до частини першої статті 278 ЦПК України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

02.12.2024 року представник відповідача адвокат Будній М.М. через систему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву та просив поновити строк на подачу відзиву. Доказів та заяви про виклик свідків. Разом із відзивом подав докази: висновок експерта від 29.11.2024 та чеки.

Ухвалою Рокитнівського районного суду від 05.12.2024 року у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання відзиву відмовлено з підстав відсутності поважних причин для його поновлення.

20.01.2025 року адвокат Будній М.М. подав клопотання про приєднання доказів, а саме висновку експерта від 29.11.2024 та чеків та просив суд поновити строк на поданя доказів, оскільки висновок експерта сформований лише 29.11.2024.

Таким чином, і відзив на позов, і докази подані представником відповідача з порушенням процесуального строку.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Будь яких поважних причин пропуску процесуального строку судом не встановлено, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для поновлення строку для подання відзиву на позов та доказів, оскільки відповідачем не надано суду доказів неможливості отримання і подання зазначеного доказу у вказаний законом строк з причин, що не залежали від нього.

Крім того, у матеріалах справи відсудні будь які клопотання про продовження строку на подання доказів чи встановлення додаткового строку, оскільки є труднощі з отримання доказів, або витребування такого доказу судом, в тому числі призначення відповідної експертизи.

Встановивши, що докази відповідачем не подані у встановлений законом строк і особа не обґрунтувала неможливість їх подання у зазначений строк з причин, що не залежали від неї суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у прийняті таких доказів до розгляду.

Під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення є законними і обґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Буднія М.М. залишити без задоволення.

Рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 28 січня 2025 року залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 26 червня 2025 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.