У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2025 року м.Тернопіль

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Черніцька І.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє - адвокат Павлюк Оксана Миколаївна, про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Павлюк О.М., звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину.

В силу вимог ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Відповідно до вимог статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.

У пункті 4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 №265, який набрав чинності 14.03.2022, передбачено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі, коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Положення абзацу першого цього пункту не поширюються на осіб, адреса задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) яких знаходиться на територіях, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованих російською федерацією територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Мінреінтеграції, для яких не визначена дата завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації. Така особа може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання без зняття з реєстрації місця свого попереднього проживання.

Результат аналізу змісту вказаних норм дозволяє зробити висновок, що особа може мати декілька місць проживання/перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором, в тому числі й на підставі договору оренди житлового приміщення.

Реєстрація (декларування) місця проживання/перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа.

Положення частини першої статті 27, частини першої статті 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи сторони у справі, якщо інше не передбачено законом.

Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.

Отже в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.

З огляду на викладене, використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня. Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстроване може бути лише одне місце проживання.

До такого висновку у своїй постанові від 24.06.2024 дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №554/7669/21.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у вказаній постанові зробила правовий висновок, який полягає у вирішенні питання щодо положень частини першої статті 27, частини першої статті 28 ЦПК України, зазначивши при цьому те, що в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.

Згідно з вимогами ч. 7 ст. 165 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності може користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Як вбачається з відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру за №1418815 від 27 травня 2025 року, боржник ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_1 .

Згідно із відповіді на запит Відділу реєстрації особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради від 03 червня 2025 року встановлено, що ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 не зареєстрована та на даний час в м. Тернополі місце реєстрації проживання відсутнє.

Суд не приймає до уваги те, що фактичне місце проживання стягувача ОСОБА_1 та боржника ОСОБА_2 , як внутрішньо переміщених осіб, є м.Тернопіль, у якому вони органами соціального захисту населення взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи, оскільки судом встановлено, що місцем реєстрації стягувача та боржника залишається м. Краматорськ, Донецька область, а тому в силу вимог ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, згідно з вимогами ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав, свобод внутрішньо переміщених осіб», засвідчує лише місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону, однак не свідчить про місце реєстрації, як того вимагає ч. 1 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ЦПК України.

При цьому з вказаних довідок підтверджується той факт, що стягувач та боржник зареєстровані у м. Краматорськ Донецької області. Доказів того, що стягувач та боржник офіційно зареєстрували своє місце проживання чи перебування в місті Тернополі суду не надано, а фактичне проживання не має значення, оскільки статтями 27, 28 ЦПК України передбачено право звернення до суду саме за зареєстрованим місцем проживання або перебування.

Враховуючи те, що зареєстрованим місцем проживання стягувача ОСОБА_1 та боржника ОСОБА_2 є м. Краматорськ Донецької області, вважаю, що дана справа підсудна Краматорському міському суду Донецької області підсудність якого змінена до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області, за зареєстрованим місцем проживання стягувача і боржника.

Відтак, подана заява про видачу судового наказу не підсудна Тернопільському міськрайонному суду Тернопільської області.

Відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Таким чином, на підставі отриманої судом інформації встановлено, що судовий наказ подано з порушенням правил підсудності, а тому у видачі судового наказу слід відмовити.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 слід відмовити у видачі судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину.

Положеннями частини 1 статті 166 ЦПК України встановлено, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 165, 353, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити ОСОБА_1 у видачі судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину.

Роз`яснити заявнику, що відмова у видачі судового наказу в даному випадку не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається до безпосередньо Тернопільського апеляційного суду.

Повне ухвала суду складена 10 червня 2025 року.

Суддя І.М. Черніцька