Справа № 462/6940/24 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/811/3740/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Підлужного В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Галицького районного суду міста Львова, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що звертався до органів прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій вказав об`єктивні дані, що свідчать про ознаки злочину, відтак така заява підлягала реєстрації шляхом внесення даних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а в КПК України відсутні норми, які надають право працівникам прокуратури не вносити відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 25 червня 2021 року у справі № 461/5246/21 відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Львівської обласної прокуратури, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення та про визнання потерпілим. Відмовляючи у задоволенні його скарги, слідчий суддя порушив норми матеріального та процесуального права, покликаючись на норми КПК України, які не надають слідчому судді право відмовити у задоволенні його скарги, оскільки саме з моменту подання заяви про вчинений злочин він набув статусу потерпілого в кримінальному провадженні. В результаті протиправної відмови у задоволенні його скарги він не зміг у передбачений законом строк захистити свої права, внаслідок чого йому завдано моральну шкоду, яка полягала у приниженні честі, гідності та ділової репутації, а також моральних переживаннях у зв`язку з порушенням його прав, а також порушенням стосунків з оточуючими, оскільки всі родичі та знайомі з нього глузують, стверджуючи, що він не веде свою діяльність в межах закону, тому що кожне рішення органу державної влади, яким відмовлено у задоволенні його вимог, свідчить про їх незаконність. Основний принцип діяльності органів державної влади полягає у виконанні вимог законів, однак посадові (службові) особи Галицького районного суду м. Львова не виконали своїх обов`язків щодо вчасного направлення на його адресу у строки, встановлені КПК України, ухвали Галицького районного суду м. Львова від 25 червня 2021 року у справі №461/5246/21, чим порушили його права, гарантовані ст. 40, 55 Конституції України. Вважає, що вищезазначеними діями йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 1000000 грн. Крім того, на відправлення кореспонденції він витратив 49 грн., а саме, на надіслання заяви про отримання судового рішення за результатами розгляду його скарги та надіслання апеляційної скарги на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 25 червня 2021 року.

З наведених підстав просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 1000049.00 грн., з яких 49.00 грн. матеріальної шкоди, 1 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Галицького районного суду міста Львова, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Зазначає, що долучив до позовної заяви докази, які підтверджують факт неправомірності ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 25 червня 2021 року у справі № 461/5246/21, а саме ухвалу Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2022 року, якою встановлено, що слідчий суддя за результатами розгляду його скарги не міг зробити висновок про наявність чи відсутність підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою, оскільки не перевірив результат розгляду його заяви. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2022 року встановлено вину та незаконність дій слідчого судді Галицького районного суду м. Львова. В результаті постановлення незаконної ухвали слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова від 25 червня 2021 року у справі № 461/5246/21 та не направленням цієї ухвали на його адресу у строки, встановлені КПК України, йому завдано матеріальної та моральної шкоди, що полягала у приниженні честі, гідності та ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з порушенням прав та порушенням стосунків з оточуючими людьми, які глузують з нього, стверджуючи, що він не веде свою діяльність в межах закону, оскільки кожне рішення органу державної влади, яким відмовлено у задоволенні його вимог, свідчить про їх незаконність. Звертаючись з позовними вимогами, він просив відшкодувати матеріальну шкоду, завдану незаконними діями органу державної влади, а саме Галицьким районним судом м. Львова, при здійсненні ним своїх повноважень, а не матеріальну шкоду при розгляді кримінального провадження. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі апелянт звернувся з клопотаннями про вирішення питання щодо звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст. 56 Конституції України, а саме: чи має ОСОБА_1 право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб органів державної влади, а саме суддею Галицького районного суду м. Львова та чи може дане право бути обмежене, у яких випадках, на підставі яких норм Конституції України, та про внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади».

Відповідно до частини шостої статті 10 ЦПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Згідно пункту 5 частини другої статті 46 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України приймає Пленум Верховного Суду.

Заявлене скаржником клопотання за своїм змістом стосується не питання тлумачення положень статті 56 Конституції України та роз`яснення змісту і мети правових норм, яке є загальнообов`язковим для всіх суб`єктів їх застосування і реалізації, натомість це клопотання спрямоване на вирішення питання встановлення факту порушення суб`єктивного права ОСОБА_1 на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди та захисту цього права, тобто, вирішення спору по суті.

Оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено підстав, визначених частиною шостою статті 10 ЦПК України, для внесення подання до Конституційного Суду України як щодо неконституційності нормативно правових актів, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин та визначають порядок відшкодування, зокрема, моральної шкоди, так і щодо тлумачення положень статті 56 Конституції України, колегія суддів приходить до висновку про те, що клопотання не підлягає до задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Галицького районного суду міста Львова та Держави України в особі Державної казначейської служби України, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт неправомірних дій судді Галицького районного суду м. Львова, наявності негативних наслідків морального характеру, які б свідчили про заподіяння йому моральної шкоди діями судді та не підтверджено причинного зв`язку між моральною шкодою та ухваленими судовими рішеннями у справах, в яких він був учасником.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Генерального прокурора України із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, в якій просив зареєструвати дану заяву в Єдиному реєстрі досудових розслідувань та відкрити кримінальне провадження за ст. 382 КК України відносно судді Сокальського районного суду Львівської областіОСОБА_2 , який зловживаючи своїм посадовим становищем, всупереч інтересам служби, при розгляді його позову постановив незаконну ухвалу від 06 березня 2012 року, в результаті чого незаконно позбавив його доступу до правосуддя та порушив його права гарантовані ст. 40, 55, 56 Конституції України, та визнати ОСОБА_1 потерпілим у даному кримінальному провадженні.

17 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Галицького районного суду м. Львова зі скаргою на бездіяльність Львівської обласної прокуратури, в якій просив визнати протиправним невнесення Львівською обласною прокуратурою відповідних відомостей на підставі його заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 27 травня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань та порушення прав гарантованих ст. 56 КПК України, зобов`язати Львівську обласну прокуратуру внести відповідні відомості на підставі заяви ОСОБА_1 про вчинене кримінальне правопорушення від 27 травня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань та визнати ОСОБА_1 потерпілим у даному кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 25 червня 2021 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Львівської обласної прокуратури, яка у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення та про визнання потерпілим.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 25 червня 2021 року скасовано, призначено в Галицькому районному суді м. Львова новий розгляд слідчим суддею скарги ОСОБА_1 відповідно до вимог глави 26 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 28 лютого 2022 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано уповноважених на розгляд заяв про вчинення кримінального правопорушення (злочину) службових осіб Львівської обласної прокуратури розглянути заяву ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 27 травня 2021 року та повідомити заявника про результат її розгляду у встановленому Кримінальним процесуальним кодексом порядку.

В решті вимог скарги відмовлено.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із пунктом 3 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу..

Згідно із частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 454/192/17 (провадження № 61-14315св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 454/3206/16-ц (провадження № 61-1013 св 19), від 25 квітня 2019 року в справі № 757/25713/16-ц (провадження № 61-18012св18), від 10 січня 2018 року в справі № 454/1642/16-ц (провадження № 61-1091св17).

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відсутність однієї із складових цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та завданою шкодою є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Обгрунтовуючи заподіяння йому моральної шкоди, позивач покликається на те, що постановленням скасованої ухвали слідчого судді, якою відмовлено у задоволенні його скарги, йому спричинено моральну шкоду, що полягала у приниженні честі, гідності та ділової репутації, а також моральних переживаннях, які він зазнав через порушення нормальних ділових зв`язків та стосунків з оточуючими людьми, однак, не навів жодних випадків приниження його честі, гідності та ділової репутації, а також порушення нормальних зв`язків з оточуючими людьми, внаслідок постановлення ухвали слідчого судді.

Відтак, звертаючись до суду з позовними вимогами до Держави України, позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди внаслідок постановлення слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова ухвали від 25 червня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні його скарги на бездіяльність Львівської обласної прокуратури щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення та про визнання потерпілим, а також причинного зв`язку між постановленою ухвалою та настанням тих негативних наслідків, на які покликається ОСОБА_1 в позовній заяві.

Саме по собі скасування судом апеляційної інстанції ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ухвали від 25 червня 2021 року не є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 686/21731/19.

Обгурнтовуючи позовні вимог, ОСОБА_1 , крім моральної шкоди, просив стягнути на його користь матеріальну шкоду в розмірі 49 грн., що полягала у витратах, понесених ним на кореспонденцію з метою отримання судового рішення за результатами розгляду його скарги та надіслання апеляційної скарги на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 25 червня 2021 року.

Однак, на думку колегії суддів, понесені позивачем витрати в розмірі 49 грн. належить до процесуальних витрат, понесених у кримінальному провадженні, а тому не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову про відшкодуванн матеріальної шкоди, оскільки такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, в межах якого вони виникли.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Однак, звертаючись до суду, позивач пред`явив позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в тому числі і до Галицького районного суду м. Львова, якого зазначено в позовній заяві відповідачем.

Відповідно до ч. 11 ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

На законодавчому рівні встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено. Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine), № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року). Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 ЦК України. Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду, покладається на державу, а не на суд.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19).

На спірні правовідносини в частині позовних вимог до Галицького районного суду м.Львова не поширюється юрисдикція судів з розгляду заявлених позивачем вимог, оскільки ні суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, ні суд як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 711/2652/17 (провадження № 14-638цс18).

Недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (п.76 висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів).

Зазначений підхід однаково застосовний як особисто до суддів, так і до судів, у яких вони здійснюють правосуддя.

За таких обставин, належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, у постановах Великї Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 14-90цс18 та від 21 листопада 2018 року у справі № 14-399 цс18 та у постанові Верховного Суду від 06 червня 2022 року у справі №454/3130/21.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, суд як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі, за винятком випадків, коли суд виступає не як орган, що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа.

З огляду на наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 до Галицького районного суду м. Львова про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що, провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Галицького районного суду міста Львова про відшкодування матеріальної та моральної шкоди підлягає закриттю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Галицького районного суду м. Львова про відшкодування матеріальної та моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині постанову, якою провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Галицького районного суду м. Львова закрити.

В решті рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 09.06.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк