ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року

м. Київ

справа № 727/12587/23

провадження № 61-8080св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Вівчар Раду Георгійович , на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 14 лютого 2024 року у складі судді Танасійчук Н. М. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 25 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 працював як торговий агент

у Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласунка Плюс» (далі - ТОВ «Ласунка Плюс») у період з початку березня 2020 року до 27 жовтня 2021 року. Роботодавець офіційно не оформив із ним трудові відносини.

Відповідач ОСОБА_2 станом на 27 жовтня 2021 року також працював

у ТОВ «Ласунка Плюс» на керівній посаді. Відносин у ОСОБА_2 та

ОСОБА_1 не було ніяких, крім робочих.

27 жовтня 2021 року ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2 про те, що має намір звільнитися з роботи.

Через деякий час, в цей же день, ОСОБА_2 викликав ОСОБА_1 до себе

в кабінет та сказав йому, що перед звільненням треба звірити чи немає

у ОСОБА_1 перед ТОВ «Ласунка Плюс» заборгованості і лише після цього буде вирішено питання про його звільнення.

Проте, перед цим, ОСОБА_1 необхідно написати розписку про те, що він зобов`язаний сплатити 200 000,00 грн, і якщо в результаті перевірки виявиться, що нестачі немає, тоді йому повернуть розписку.

ОСОБА_1 відмовився писати такого змісту розписку. ОСОБА_2 йому пригрозив, що він не піде з кабінету, поки не напише таку розписку та натякнув, що його силою будуть тримати, поки він не напише цю розписку. Під час розмови в кабінеті були працівники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Позивач злякався, оцінивши, що їх троє, а він один та те, що вони всі вимагали від нього написати цю розписку, при цьому поводячи себе агресивно стосовно нього. Зважаючи на це, він написав розписку таким чином, як йому продиктував сам ОСОБА_2 .

Проте жодних грошей від ОСОБА_2 він не отримував.

У кінці листопада 2022 року ОСОБА_1 отримав з Новоселицького районного суду позовну заяву ОСОБА_2 про стягнення коштів.

ОСОБА_1 наполягав на тому, що він не отримував кошти від ОСОБА_2 ,

а написав розписку під психологічним тиском, тому вважав договір позики недійсним.

Короткий зміст рішення суду

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 14 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 25 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляв адвокат Вівчар Р. Г., задоволено частково. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців

від 14 лютого 2024 року змінено, шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Щодо суті спору, то апеляційний суд вказав, що установлені обставини не дають підстав для висновку про укладення оспорюваного договору позики під впливом насильства. ОСОБА_1 не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що до нього було застосовано фізичний чи психологічний тиск з боку відповідача чи інших осіб, який би вплинув на його справжню волю саме при написанні розписки, а також не встановлено наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням оспорюваного правочину. Також позивач належними та допустимими доказами не спростував правомірності правочину.

З огляду на викладені обставини, суд апеляційної інстанції вважав, що

у задоволенні позову належить відмовити у зв`язку з недоведеністю вимог, що стало причиною для зміни рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У травні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Вівчар Р. Г., звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 14 лютого 2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 25 квітня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, заявник посилається на

пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України, зокрема, неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові

від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17 (пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України). Крім того, посилається на порушення судом норм процесуального права, що полягає в необґрунтованій відмові у задоволенні клопотань про виклик свідків (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У касаційній скарзі заявник також наполягає, що спірний договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є недійсним; задоволення клопотань про виклик свідків надає можливість встановити повно та всебічно всі обставини справи, проте суд першої інстанції цього не зробив; відповідно до статті 93 ЦПК України, сторона позивача поставила відповідачу у першій заяві по суті десять запитань, на які він був зобов`язаний відповісти, проте суд першої інстанції не забезпечив виконання цього обов`язку відповідачем, проігнорувавши це клопотання, подане одночасно з позовною заявою.

Відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема для сплати судового збору.

У визначений в ухвалі строк недоліки касаційної скарги усунуто.

Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 727/12587/23 із Шевченківського районного суду м. Чернівців та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У серпні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 727/12587/23.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду про відмову у задоволенні позову - без змін з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з копією розписки від 27 жовтня 2021 року ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 200 000,00 гривень, які зобов`язується повернути до 05 листопада 2021 року (а. с. 7).

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що договір позики, оформлений розпискою від 27 жовтня 2021 року необхідно визнати недійсним у зв`язку із тим, що він грошових коштів за договором позики не отримував, а спірний договір укладений проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску через погрози зі сторони відповідача.

Суд апеляційної інстанції змінив рішення суду першої інстанції та відмовив

у задоволенні позову ОСОБА_1 через недоведеність позовних вимог, з чим колегія суддів Верховного Суду погоджується.

Так, реалізація права на захист цивільних прав здійснюється за допомогою способів захисту.

Під способом захисту цивільного права чи інтересу розуміють визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (аналогічний висновок викладений у пункті 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, у пункті 67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 липня 2021 року у справі № 903/1030/19). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (див. висновок, викладений у пункті 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (висновки, викладені

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (пункт 14)).

При цьому застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (аналогічний висновок міститься у пункті 94 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких

є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою

статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним

у судовій практиці.

Це підтверджується висновками, що містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18,

у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13, від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

УЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обовёязків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом предёявлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

З урахуванням наведених норм суд апеляційної інстанції правильно зауважив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною другою статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частини перша та друга статті 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18 зазначено, що «статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16 (провадження № 61-36524св18) міститься правовий висновок про те, що у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц (провадження № 61-6131св20) зазначено, що для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій та шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на установлені у справі обставини, які не дають підстав для висновку про укладення оспорюваного договору позики під впливом насильства. Зокрема ОСОБА_1 не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що до нього було застосовано фізичний чи психологічний тиск з боку відповідача чи інших осіб, який би вплинув на його справжню волю саме при написанні розписки, а також не встановлено наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням оспорюваного правочину. Також позивач належними та допустимими доказами не спростував правомірності правочину.

Колегія суддів погоджується із таким обґрунтованим висновком апеляційного суду про відсутність правових підстав для визнання договору позики недійсним, оскільки це підтверджується установленими судами обставинами та матеріалами справи.

Доводи касаційної скарги про недійсність договору позики, укладеного між сторонами 27 жовтня 2021 року, нічим не підтверджені та зводяться до переоцінки встановлених судами обставин і незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду. Тому такі доводи відхиляються.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

З приводу порушення судами норм процесуального права через незадоволення заявлених стороною позивача клопотань суд касаційної інстанції зауважує таке.

Разом із позовною заявою позивач подав до суду заяву про витребування

у регіональному сервісному центрі ГСЦ МВС в Чернівецькій області інформації про реєстрацію за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прав власності на транспортні засоби, та просив витребувати у Головному управлінні Державної податкової служби у Чернівецькій області інформацію про доходи ОСОБА_2 .Крім того, позивач клопотав про виклик свідків.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 січня 2024 року

(а. с. 27) відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування у регіональному сервісному центрі ГСЦ МВС в Чернівецькій області інформацію про реєстрацію за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прав власності на транспортні засоби; у Головному управлінні Державної податкової служби у Чернівецькій області - інформацію про доходи ОСОБА_2 та про виклик і допит свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні зазначених клопотань з огляду на те, що інформація, яку просить витребувати позивач, не стосується предмета доказування.

Також районний суд послався на частину другу статті 78 ЦПК України, згідно

з якою обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, та положення частини першої статті 218 ЦК України, відповідно до якої заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Зазначені клопотання були предметом розгляду й апеляційного суду, який ухвалою від 03 квітня 2024 року (а. с. 60-62) також відмовив у їх задоволенні, додатково вказавши, що предметом доказування у зазначеній справі є визнання недійсним договору позики, а не походження коштів за договором позики, а представником позивача у поданих клопотаннях не зазначено, які обставини можуть підтвердити або спростувати документи, які він просить витребувати. Крім того, звертаючись до апеляційного суду з клопотанням про допит свідків, представник ОСОБА_1 - адвокат Вівчар Р. Г. не навів чіткого обґрунтування такого клопотання, не зазначив, які саме обставини кожен із свідків може підтвердити або спростувати, що позбавляє апеляційний суд оцінити необхідність допиту таких свідків та належність їх показань до предмета доказування.

Отже, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні клопотань позивача і це не вплинуло на правильність висновків апеляційного суду по суті спору.

Такі доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки договір позики укладений у письмовій формі, тому рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Посилання заявника на загальні висновки у постанові Верховного Суду

від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення, оскільки фактичні обставини у наведеній як приклад справі відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Так, у справі № 753/11670/17 рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року, у задоволенні позову позивача-фізичної особи про стягнення боргу відмовлено. Зустрічний позов відповідачки задоволено, договір позики (без дати) про отримання відповідачкою від позивача 15 600,00 грн визнано недійсним. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов, керувався тим, що під час роботи відповідачки у ювелірному відділі позивача виникла нестача ювелірних виробів, відповідальність за яку покладено на відповідачку за первинним позовом,

у зв`язку із чим і була написана розписка про отримання у борг 15 600,00 грн, що фактично грошові кошти, зазначені у розписці, відповідачці передані не були.

З огляду на встановлені судом обставини справи суд дійшов висновку про задоволення зустрічного позову в частині визнання недійсним договору позики, яким є розписка (без дати) про отримання відповідачкою від позивача

15 600,00 грн. Верховний Суд залишив ці судові рішення без змін, посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій встановили справжню правову природу правовідносин між сторонами, які виникли внаслідок трудової діяльності відповідача, та дійшли правильних висновків про відсутність підстав для задоволення первісного позову. Зустрічні позовні вимоги відповідачки

є обґрунтованими, оскільки судами не встановлено наявність між сторонами правовідносин за договором позики, дійсність та достовірність договору позики спростована, факт отримання грошей не підтверджений належними доказами

у справі.

Обставини у наведеній постанові Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди ухвалили судові рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У наведеній справі суди виходили із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на

статтю 93 ЦПК України, оскільки оскаржувані судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки судів щодо питань, які мають значення для вирішення справи. Надані сторонами доказі оцінені судами у їх сукупності.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями про відмову у задоволенні позову.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції (у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Вівчар Раду Георгійович, залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 14 лютого

2024 року (у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанову Чернівецького апеляційного суду від 25 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

Р. А. Лідовець

Д. Д. Луспеник