печерський районний суд міста києва
пр. № 2-5652/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року Печерський районний суд м. Києва

в складі головуючого - судді Литвинової І. В.

за участю секретаря судового засідання Когут Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Юніон" до Державної казначейської служби України про стягнення набутих без достатньої правової підстави грошових коштів,

УСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ «Інвестмент Юніон» звернулося до Печерського районного суду м. Києва з вказаним позовом до Державної казначейської служби України про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави.

27 березня 2025 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін.

10 квітня 2025 року представник відповідача подав до суду клопотання про закриття провадження у справі, оскільки спір щодо повернення майна, набутого або збереженого без достатньої правової підстави, виник між двома юридичними особами, на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

22 квітня 2025 року представник відповідача подав пояснення щодо заперечень сторони позивача на клопотання про закриття провадження у справі. Зазначив, що постанови Верховного Суду у справах № 229/1026/21, № 910/4286/20 та № 201/8493/18, на які посилається представник позивача, не є релевантними до правовідносин у цій справі, оскільки судова практика, на яку посилається представник позивача стосуються спорів між фізичною особою (відповідачем) та юридичною особою (позивачем), а саме про стягнення з такого відповідача безпідставно отриманих ним коштів (винагороди виконавця). Тому вони підлягали розгляду у порядку цивільного судочинства, адже стороною у них була фізична особа.

05 травня 2025 року представник позивача подав до суду заперечення на клопотання про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що спір насить приватноправові відносини, що вирізняються наявністю майнового чи особистого немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Також 05 травня 2025 року представник позивача у запереченнях на пояснення наполягала на тому, що спір не виник із не виник із господарських правовідносин, не пов`язаний із здійсненням господарської діяльності сторонами; характер спору - приватноправовий, а не господарсько-договірний чи управлінський; між сторонами відсутній договір, що міг би обумовити господарські зобов`язання, а сама Державна казначейська служба України не діяла як суб`єкт господарювання, а лише як тимчасовий розпорядник бюджетних коштів; законодавство не містить імперативної норми, яка б прямо передбачала розгляд подібного спору господарським судом.

У судове засідання представники сторони не з`явилися.

Суд, вивчивши клопотання і дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, у межах ініційованого питання, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов наступних висновків.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до частини першої ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність юрисдикції суду, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі №367/4695/20 (провадження №14-12цс21), критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі. При вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України. Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом. Отже, критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин.

Визначення правильної юрисдикційності того чи іншого спору має важливе значення. Адже Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29 квітня 1988 року у справі «Белілос проти Швейцарії»); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії»).

Правила визначення юрисдикційності відповідної справи встановлені процесуальними законами, якими регламентована предметна та суб`єктна юрисдикція адміністративних, господарських та цивільних судів, - це ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України.

Так, у ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна, або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є стягнення (повернення) з Державного бюджету коштів на підставі статті 1212 ЦК України, що були перераховані на підставі постанови про закінчення виконавчого провадження № 47011968, винесеної 23 січня 2024 року головним державним виконавцем Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коник Т. В.

Враховуючи правовий висновок, сформований у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 щодо спору між ПАТ «Алчевський металургійний комбінат» та Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень і Казначейством про стягнення з Державного бюджету України стягнутих коштів у розмірі 2 467 967, 79 грн, слід дійти висновку, що спір між ТОВ «Інвестмент Юніон» і Державною казначейською службою України про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.

Таким чином, спір виник між юридичними особами, а тому у порядку цивільного судочинства цей спір не може бути вирішений.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина перша статті 256 ЦПК України).

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України суд роз`яснює позивачам про віднесення розгляду справи до юрисдикції господарського суду.

Враховуючи вищевикладене та положення пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд прийшов до висновку про закриття провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 255, 256, 260, 261, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суд.

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Юніон" до Державної казначейської служби України про стягнення набутих без достатньої правової підстави грошових коштів.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Інвестмент Юніон" сплачену суму судового збору у розмірі 2 422, 40 грн, згідно з платіжною інструкцією кредитного переказу коштів № 307 від 21 березня 2025 року, одержувач платежу ГУК у Печерському р-ні м. Києва, розрахунковий рахунок 0026007, МФО 899998, призначення платежу: за позовом у Печерський районний суд м. Києва.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя І. В. Литвинова