ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/186/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про приватну власність, з них:
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Бойка Романа Миколайовича на рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 червня 2024 року, по справі № 953/14255/20, за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поляк Дмитро Васильович про витребування майна від добросовісного набувача та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання добросовісним набувачем, про визнання права власності на майно,

в с т а н о в и в :

Харківська міська рада 04.09.2020 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якій просила суд витребувати квартиру АДРЕСА_1 на корить Харківської міської ради від добросовісного набувача ОСОБА_1 , яка належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2019 року серія та номер 756, посвідченого ПН ХМНО Поляк Д.В., відшкодувати за рахунок відповідача понесені судові витрати.

В обґрунтування позову посилались на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24.06.2018, залишеним в силі постановою Харківського апеляційного суду від 18.12.2019 року, у справі № 640/7478/17, було частково задоволено позов Харківської міської прокуратури №4 в інтересах Харківської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та визнано відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням 35 сесії ХМР 7 скликання від 22.04.2020 №2105/20 « Про комунальну власність м.Харкова» на підставі вищевказаних рішень квартиру АДРЕСА_1 прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.05.2020 № 210150171 квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2019 року серія та номер 756, посвідченого ПН ХМНО Поляк Д.В.

Посилались на те, що на даний час рішенням 35 сесії ХМР 7 скликання від 22.04.2020 № 2105/20 «Про комунальну власність м. Харкова» на підставі вищевказаних рішень квартиру АДРЕСА_1 прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, але володіти, розпоряджатись та користуватись вказаною квартирою ХМР не може у зв`язку з тим, що вказана квартира належить на праві власності відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2019, який було укладено в період до набрання чинності постанови ХАС від 18.12.2019 року по справі №640/7478/17, якою вказану квартиру визнано відумерлою. У зв`язку з тим, що квартира АДРЕСА_1 на даний час належить на праві власності відповідачу, ХМР позбавлена можливості здійснити реалізацію права власності та отримати правовстановлюючі документи на вказане майно.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 червня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 на корить Харківської міської ради від ОСОБА_1 , яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2019 року серія та номер 756, посвідченого ПН ХМНО Поляк Д.В.

Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь Харківської міської ради судовий збір в розмірі 4950,00 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання добросовісним набувачем, визнання права власності на майно квартиру АДРЕСА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Бойко Р.М. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, відмовити в задоволенні позовних вимог ХМР та задовольнити зустрічний позов.

Скарга мотивована тим, що відповідно до норм чинного законодавства, майно не може бути витребуване у добросовісного набувача, якщо він не знав і не міг знати про обставини, що роблять відчуження майна недійсним.

Судом не надано належної оцінки доказам, що підтверджують добросовісність набувача.

Судом не надано можливості належним чином представити аргументи і докази на захист інтересів ОСОБА_1 .

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, учасників справи, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вказав наступні мотиви свого рішення. Витребування майна з володіння відповідача відповідає критерію законності: витребування здійснюється на підставі норм статей 387, 388 ЦК України у зв`язку з безпідставним і неправомірним заволодінням майном територіальної громади. Норми ЦК України відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст цього Кодексу є загальнодоступним.

Крім того, з огляду на положення ст.ст. 1, 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй. Нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальних громад, це одна зі складових матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування.

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям нерухомого майна з комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) вибуття майна з власності територіальної громади цьому суспільному інтересу не відповідає.

Крім того, ЄСПЛ визнає за державою право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» при визначенні суспільного інтересу в контексті втручання в право мирного володіння майном. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала заходів втручання. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (рішення від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Як встановлено судом, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24.06.2018, залишеним в силі постановою Харківського апеляційного суду від 18.12.2019 року, у справі №640/7478/17, частково задоволено позов Харківської міської прокуратури №4 в інтересах Харківської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , визнано відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 . Суд апеляційної інстанції у постанові від 18.12.2019, визнавши спірну квартиру відумерлою спадщиною, надав правову оцінку добросовісності її набуття іншими попередніми її власниками ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Судом було встановлено, що оскільки на час посвідчення договорів купівлі-продажу спірної квартири від 25.02.2016 та 01.03.2016 власника спірного майна ОСОБА_5 не було серед живих, так як він помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , то ці договори є нікчемними та будь-яких правових підстав не створюють. Вказане рішення набрало законної сили.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2022 року у справі № 463/6249/16-ц, провадження № 61-14356св20).

Встановлений ст. 388 ЦК України механізм витребування власником майна у добросовісного набувача не може розглядатися як протиправне позбавлення права власності в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідної практики Європейського суду з прав людини, оскільки випадки та умови такого витребування обмежені національним законодавством.

Суд вказав, що правильне застосування законодавства, його дотримання у цивільних правовідносинах незаперечно становить суспільний інтерес. У даному випадку суспільний інтерес полягає у витребуванні майна на користь територіальної громади відповідно до механізму, встановленого національним законодавством, з метою його подальшого розподілу між особами, які потребують поліпшення житлових умов, з урахуванням визначеної житловим законодавством черговості.

Виходячи з наведеного суд першої інстанції вважав, що звернення Харківської міської ради до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття майна, яке становить відумерлу спадщину, з володіння територіальної громади.

У зв`язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.

Витребуванням майна у добросовісного набувача на останнього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юридичного захисту свого цивільного права.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.

Таким чином, гарантії, передбачені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не порушуються.

Крім того, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (дата реєстрації 20.01.2003), тобто спірне нерухоме майно не є його єдиним постійним місцем проживання. З огляду на наведене, а також ураховуючи значну потребу в забезпеченні житлом найменш соціально захищених категорій населення територіальної громади міста Харкова, витребування у відповідача за первісним позовом спірного нерухомого майна на користь територіальної громади міста Харкова не є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, та не покладає на нього надмірний індивідуальний тягар, спричинений відсутністю житла для проживання.

Спірне майно є власністю територіальної громади в особі Харківської міської ради і у приватну власність не передавалось, вибуло з власності територіальної громади поза її волею.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

При цьому суд також покликався на правові позиції викладені у постановах Верховного суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 11.03.2020 у справі №910/8965/18, від 24.03.2020 у справі №200/9962/17.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до пункту 7 статті 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Згідно статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд першої правильно вважав, що спірна квартира становить «майно» відповідача у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі по тексту ЄКПЛ).

Право на мирне володіння майном захищене як національним законодавством, так і гарантіями ст. 1 Першого протоколу ЄКПЛ, яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Існує стала практика Європейського суд з прав людини (далі ЄСПЛ), яка є джерелом права відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, згідно з якою ретроспективне скасування дійсного права власності, яким на правовими наслідками є витребування майна власником від добросовісного набувача на підставі норми ст. 388 ЦК України, - становить позбавлення майна (втручання у захищене право) у розумінні статті 1 Першого протоколу до ЄКПЛ (див., зокрема, рішення у справах «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 3257/05, пункти 27 40, від 13 грудня 2007 року, «Пирантієне проти Литви» (Pyrantienл v. Lithuania), заява № 45092/07, пункт 42, від 12 листопада 2013 року, та «Вукушич проти Хорватії» (Vukuљiж v.Croatia), заява № 69735/11, пункт 50, від 31 травня 2016 року, ).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначено, що:

«п. 51. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до ЄСПЛ, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

За таких обставин суд має оцінити, чи було це позбавлення законним, чи здійснювалося воно в інтересах суспільства та чи переслідувало законну ціль за допомогою засобів достатньо пропорційних цілі, яку прагнув досягнути заявник (див., серед інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункти 49, 50, від 15 вересня 2009 року ).

Так, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24.06.2018, залишеним в силі постановою Харківського апеляційного суду від 18.12.2019 року у справі №640/7478/17, частково задоволено позов Харківської міської прокуратури №4 в інтересах Харківської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , визнано відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 . Суд апеляційної інстанції у постанові від 18.12.2019, визнавши спірну квартиру відумерлою спадщиною, надав правову оцінку добросовісності її набуття іншими попередніми її власниками ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Судом було встановлено, що оскільки на час посвідчення договорів купівлі-продажу спірної квартири від 25.02.2016 та 01.03.2016 власника спірного майна ОСОБА_5 не було серед живих, так як він помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , то ці договори є нікчемними та будь-яких правових підстав не створюють. Рішення набрало законної сили.

Рішенням 35 сесії ХМР 7 скликання від 22.04.2020 №2105/20 «Про комунальну власність м. Харкова» на підставі вищевказаних судових рішень, квартиру АДРЕСА_1 прийнято до комунальної власності територіальної громади м.Харкова.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.05.2020 №210150171, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2019 року серія та номер 756, посвідченого ПН ХМНО Поляк Д.В.

Відповідно до п.2.1 Договору купівлі-продажу від 10.06.2019, квартира придбана гр. ОСОБА_1 у гр. ОСОБА_6 за 704 600,00 грн.

У справі відсутні обґрунтовані відомості про те, що сторони вказаного договору купівлі-продажу були пов`язані чи знали про обставини укладення вищевказаних нікчемних договорів купівлі-продажу продажу спірної квартири від 25.02.2016 та 01.03.2016.

По справі також безспірно встановлено, що ОСОБА_1 на підставі вказаного договору є добросовісним набувачем спірної квартири, який її придбав на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу за відсутності ознак його протиправності, за відсутності будь-яких обтяжень спірної квартири та обов`язку це питання перевіряти. Вказаний договір був укладений майже за рік (десять місяців) до того, як було ухвалено рішення про її передачу в якості відумерлої спадщини до комунальної власності територіальної громади м. Харкова. У вказаному договорі купівлі-продажу від 10.06.2019 зазначено, що продавцю ОСОБА_6 квартира належить на підставі договору іпотеки.

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)).

Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (див.: пункт 6.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19), пункт 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20)).

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (див.: пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Колегія суддів зважає на те, що при укладенні договору - продажу квартири з точки зору принципу добросовісності, розумності та справедливості, п .6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, покупець вказаної квартири відповідач ОСОБА_1 був вправі покладатися на офіційні відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відповідну компетенцію нотаріуса, який має ці обставини перевіряти при посвідчені договору, що презумпції правомірності договору, ст. 204 ЦК України, яка є проявом презумпції добросовісності та принципу правової визначеності у цивільних правовідносинах. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Тому колегія суддів з урахуванням вказаного правового висновку, який був висловлений у п. 46.2 постанови ВП ВС від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 вважає, що покладання на відповідача як добросовісного набувача самостійно шукати можливість компенсації внаслідок витребування у нього спірної квартири за рахунок використання правового механізму, передбаченого нормою ст. 661 ЦК України є a priori (лат. первісно, тобто в теорії, до спростування на підставі фактів) надмірним та непропорційним тягарем, і саме на позивача покладається процесуальний обов`язок спростування цієї презумпції. Колегія суддів не знаходить в матеріалах справи відповідних доказів на спростування вказаної презумпції, що має юридичне значення для оцінки пропорційності втручання у захищені гарантіями ЄКПЛ основоположні права відповідача як добросовісного набувача спірної квартири на житло, про що більш конкретно буде зазначено нижче.

Відповідно до листа Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна від 19.05.2020 №4429 зазначено, що Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна вживались заходи щодо реєстрації квартири АДРЕСА_1 , яку постановою Харківського апеляційного суду від 18.12.2019 у справі №640/7478/17 визнано відумерлою спадщиною та рішенням 35 сесії ХМР 7 скликання від 22.04.2020 №2105/20 «Про комунальну власність м. Харкова» прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 10.06.2019 приватним нотаріусом ХМНО Поляк Д.В. право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за фізичною особою на підставі договору купівлі-продажу (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Згідно з довідки ДМС України в Харківській області від 21.10.2020, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (дата реєстрації 20.01.2003). Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що у справі відсутні відомості, що відповідач є власником вищевказаної квартири у смт. Великий Бурлук, або фактично використовував її для проживання, а не спірну квартиру у місті Харкові.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши вищевказані обставини, суд першої інстанції всупереч вказаній нормі ст. 89 ЦПК України не з`ясував, що предметом спору у даній справі є квартира, яка тривалий час використовувалась відповідачем, який безспірно є добросовісним набувачем, за цільовим призначенням, - а тому до спірних правовідносин також є застосованою норма статті 8 ЄСПЛ, яка передбачає таке:

«1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших».

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що за змістом ст. 8 ЄКПЛ та ст.1 Першого Протоколу до цієї Конвенції для оцінки пропорційності втручання у захищене ст. 8 ЄКПЛ право на житло критерій пропорційності на відміну від ст. 1 Першого протоколу визначається справедливим балансом не між приватними та суспільними інтересами, а за іншими, цінностями, які мають більш високу шкалу для можливості обмеження конвенційного права та досягнення справедливого балансу між приватними та публічними інтересами, а саме: необхідністю такого втручання у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Тягар доведення необхідності такого втручання відповідно до змісту ст.ст. 12, 81 ЦПК України покладається на позивача.

Так, ЄСПЛ у аналогічних справах зазначав, що свобода розсуду держави в житлових питаннях вужча щодо прав, передбачених статтею 8, у порівнянні з тими, які захищаються статтею 1 Протоколу № 1, враховуючи центральне значення статті 8 для ідентичності, самовизначення, фізичної та моральної цілісності особи, підтримки стосунків з іншими та стабільного й безпечного місця в суспільстві («Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), 2004, §§ 81-84; «Орліч проти Хорватії» (Orliж v. Croatia), 2011, §§ 63-70).

ЄСПЛ у ситуація між двома приватно-правовими особами (як це виглядає у даній справі з огляду на зміст спору та правовий статус позивача, який представляє приватно-правові інтереси громади) розглядає рішення цивільного суду як втручання у основоположні права, оскільки способи його виконання були настільки негнучкими, що покладали надмірний тягар на сторону. Так, у справі, коли квартира була придбана заявницею на основі підроблених документів, які вказували на те, що вона була придбана в рамках схеми приватизації, була згодом відібрана у неї муніципалітетом, ЄСПЛ вважав, що предмет спору і застосовані матеріально-правові положення включали значні елементи публічного права й залучали державу до її регуляторної діяльності (рішення від 06 грудня 2011 року у справі «Гладишева проти Росії» (Gladysheva v.Russia), п.п. 52-59).

Здійснюючи оцінку пропорційності втручання з легітимною метою виселення заявника спрямованого на захист прав одержувачів соціальної допомоги, яким квартира має бути у майбутньому перерозподілена, як стверджує суд першої інстанції у своєму рішенні, - у контексті вищевказаних висновків ЄСПЛ у даній справі слід досліджувати питання про те, чи є таке втручання «необхідним у демократичному суспільстві». Здійснюючи таку оцінку, суд повинен розглянути, чи відповідає воно «нагальній соціальній потребі» та, зокрема, чи є воно пропорційним згаданій законній меті.

У контексті визначених у ст. 8 ЄКПЛ вужчих меж розсуду суду у житлових питаннях, колегія суддів судів вказує на відсутність у справі відомостей про конкретних передбачуваних бенефіціарів у списку комунальної черги на житло, що могло б суду надати можливість збалансувати їхні особисті обставини з обставинами відповідача. У будь-якому випадку, жодна особа у списку черги не мала б такого тісного зв`язку з квартирою, як відповідач, який є добросовісним її набувачем, здійснив необхідний ремонт, використовував її для проживання та внаслідок цього мав законні та обґрунтовані очікування на її використання з цією метою у майбутньому. Пояснення відповідача про те, що він придбав вищевказану квартиру для проживання разом зі своєю дружиною та малолітньою дитиною, витратив значні грошові кошти для її ремонту, у них відсутнє інше житло у власності узгоджуються з матеріалами справи. Наявна у справі інформації щодо державної реєстрації постійного місця проживання відповідача у іншому населеному пункті, селищі Великий Бурлук Харківської, яка відбулася більше двадцяти років тому, яке на день ухвалення рішення суду і дотепер розташоване у безпосередній близкості до зони ведення бойових дій і обов`язкової евакуації в примусовий спосіб дітей з їх батьками, до вересня 2022 року зазнало тимчасової окупації російськими військами, - не є достатньою для обґрунтованого висновку суду про забезпечення відповідача іншим житлом, що реально може компенсувати втрату належної йому на праві власності квартири у разі її витребування судом.

Зрештою, правовий механізм, передбачений у ст. 661 ЦК України щодо відповідальності продавця у разі відсудження товару у покупця, з огляду на обставини цієї справи, до розгляду якої продавець ОСОБА_6 не був залучений та його місцезнаходження не відомо, з урахуванням вищевказаних висновків касаційного та міжнародного суду щодо непропорційності втручання захищене ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ право на мирне володіння майном є надмірним індивідуальним тягарем добросовісного покупця (див з цього приводу також п. 82, 83 рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2011 року у справі «Гладишева проти Росії» (Gladysheva v.Russia)).

З урахуванням вищевказаного колегія суддів зазначає, що всупереч процесуального обов`язку доведення пропорційності втручання у конвенційне право відповідача на житло - відповідних доказів з цього приводу до суду для їх оцінки у контексті вказаної норми ст. 8 ЄКПЛ позивачем не було надано, а суд апеляційної інстанції відповідно до змісту норми ст. 367 ЦПК України у її взаємному зв`язку з принципом змагальності та рівності сторін, ст. 12 ЦПК України, позбавлений можливості самостійно їх витребувати.

Колегія суддів зауважує, що за аналогічних обставин справи та відсутності можливості у добросовісного власника ефективної можливості отримати заміну втраченого житла ЄСПЛ у п.п. 96-97 рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2011 року у справі «Гладишева проти Росії» (Gladysheva v.Russia) встановив порушення статті 8 Конвенції, а тому правові висновки "mutatis mutandis" мають юридичне значення відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України у разі, - лише якщо та після того, як судом встановлено, що втручання відбувається відповідно до закону та з легітимною метою.

Важливо, що у суду апеляційної інстанції у даному випадку відсутні підстави для дослідження та застосування правових наслідків від непропорційності втручання у захищені ЄСПЛ основоположні права на мирне володіння майном та право на житло, оскільки у даному випадку позивач обрав неналежний спосіб захисту права на відумерлу спадщину, який не відповідає критерію законності втручання у право на власність та житло, що є достатнім для висновку про незаконність оскарженого рішення суду, внаслідок чого не є необхідним дослідження інших аргументів апеляційної скарги.

Так, витребування спірної квартири в межах змагального судового процесу з метою збереження (відновлення) законного порядку набуття права власності територіальною громадою на відумерлу спадщину ( відновлення законного "status quo") передбачене нормами закону, але право територіальної громади на отримання у власність відумерлої спадщини передбачають інший порядок захисту порушеного права, аніж був обраний Харківської міською радою та застосований судом першої інстанції, ст. 388 ЦК України, а тому рішення суду з цих підстав не відповідає вказаному критерію можливості втручання у захищене право власності «відповідно до закону».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Так. відповідно до правових висновків, які були висловлені у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у аналогічній за обставинами справі № 756/16117/21, провадження № 61-795св24, за обставин протиправного переходу права власності на спадкове майно пред`явлення прокурором позовних вимог про визнання спадщини відумерлою та витребування від кінцевого набувача майна на користь територіальної громади, територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації; закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем; з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.

Отже, якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і зберіглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію (частина друга статті 1280 ЦК України), а не звертатись до суду з позовом про його витребування від добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України.

Вказані правові висновки були підтримані у постанові ОП КЦС ВС від 09 грудня 2024 року, справа № 754/446/22 (провадження № 61-7349сво23), в якій касаційний суд на підставі частини другої статті 416 ЦПК України висловив такі висновки про застосування норм права.

«Стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Тлумачення зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.

Закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем».

Велика Палата Верховного Суду у п. 78 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначила, що законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) вказано, що:

«п. 83. Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право».

п. 84. Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.

п. 85. Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

п. 86. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.

п. 87. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.

п. 88. Слід зауважити, що захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин».

За таких обставин та наведеного правового обґрунтування, висновків касаційного суду, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд апеляційної інстанції враховує, слід визнати, що:

-суд першої інстанції не звернув увагу, що: територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації; закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем; з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин;

-за встановлених фактичних обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на компенсацію вартості спадкового майна за ринковими цінами, а тому позовні вимоги про витребування відумерлої спадщини задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на те, що у даному випадку відбулося втручання у захищене конвенційними гарантіями право власності на квартиру не у передбаченому законом порядку, а обраний неналежний спосіб захисту в суді апеляційної інстанції з огляду на принцип диспозитивності та з урахуванням вимог щодо меж апеляційного розгляду, ст.ст. 13, 367 ЦПК України, не може бути виправлений судом апеляційної інстанції відповідно до принципу «суд знає право», тому згідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржене рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойка Романа Миколайовича задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 червня 2024 року - скасувати.

Позовну заяву Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поляк Дмитро Васильович про витребування майна - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 червня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді колегії Ю.М. Мальований

Н.П. Пилипчук