ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/7554/24 Головуючий суддя І інстанції Даниленко Т. П.
Провадження № 22-ц/818/2266/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Заява про забезпечення (скасування забезпечення) позову або доказів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 29 січня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Єрмакова Наталія Яківна про визнання договору купівлі-продажу та довіреності недійсними,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Єрмакова Наталія Яківна, у якій просить визнати недійсною довіреність, посвідчену 18.03.2019 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Єрмаковою Наталією Яківною та зареєстрованою у реєстрі під № 312, якою ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатися належною йому квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Також просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 20.11.2019 між Шаталовим М.Д., який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про купівлю-продаж квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Єрмаковою Наталією Яківною та зареєстрованою у реєстрі під № 1160.

28.01.2025 представник позивача звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив:

- заборонити ОСОБА_1 здійснювати дії по виселенню ОСОБА_2 та вселення третіх осіб у квартиру АДРЕСА_2 до вирішення спору по суті;

- заборонити ОСОБА_1 відчужувати квартиру АДРЕСА_2 до вирішення спору по суті.

Заява обґрунтована тим, що 20.11.2023 між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) був укладений договір купівлі продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_2 . При укладенні угоди ОСОБА_3 діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального oкpугу Харківської області Єрмаковою Н.Я. за реєстровим №312. Квартира належала позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно та свідоцтва про право на спадщину за законом. Позивач не мав наміру продавати квартиру, а довіреність на ім`я ОСОБА_3 дав цій довіреній особі під його тиском в зв`язку з тим, що попав у скрутне становище. Обставини, які зумовили видачу позивачем довіреності на ім`я ОСОБА_3 встановлені у процесі судового розгляду у справі № 199/2558/19 за результатами розгляду якої, позивача, вироком від 29.05.2020 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначене покарання у вигляді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

На теперішній час позивач позбавлений права власності на квартиру, а його право на житло, яке позивач мав як власник, внаслідок оскаржуваної довіреності третій особі, яка в подальшому уклала договір купівлі-продажу, відтепер цілком залежить від відповідачки ОСОБА_1 як нового власника квартири.

Вказав, що необхідність застосування заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 здійснювати дії по виселенню ОСОБА_2 та вселення третіх осіб у його квартиру полягає в тому, що відповідачка може в будь-який час позбавити позивача права користування житлом, а у позивача немає іншого житла, де він міг би проживати і, будучи людиною немолодого віку, він не має не тільки власного, а й ніякого житла.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчужувати ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 полягає в тому, що відповідачка має правовстановлюючі документи на спірну квартиру та може відчужити її в будь-який момент, що утруднить поновлення порушених прав позивача внаслідок визнання вищевказаних правочинів недійсними в якості задоволення позовних вимог, що також зумовлює ризик невиконання рішення суду.

У випадку визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири та довіреності, позивач поновлюватиме своє право власності щодо спірної квартири. Однак, за період розгляду даної справи, відповідач може вселити інших осіб або вселитись самостійно, більше того, сам факт незаконного виселення позивача може означати намір на вселення іншої особи в спірну квартиру, за таких умов, позивач буде змушений вживати додаткових, обтяжливих заходів щодо ініціювання судового розгляду виселення відповідачки або третіх осіб зі спірного дому, таким чином, поновлення прав позивача значно ускладниться.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 29 січня 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено. Заборонено ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 , здійснювати дії по виселенню ОСОБА_2 та вселення третіх осіб у квартиру АДРЕСА_2 до вирішення спору по суті.

Заборонено ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 , відчужувати квартиру АДРЕСА_2 до вирішення спору по суті.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу.

Вказала, що оскаржувана ухвала не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Зазначила, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що права позивача є порушені без прийняття рішення по суті спору.

Зауважує, що відповідач є власником квартири і жодній особі не надавала дозволу в ній проживати або перебувати. Суд фактично заборонив їй не тільки розпоряджатись своїм майном, а й користуватись ним без належного обґрунтування такої процесуальної дії, суд фактично вирішив спір по суті, обравши спосіб забезпечення позову, який підміняє вирішення спору по суті.

У відзиві на скаргу представник заявника ОСОБА_2 адвокат Прядко О.О. просить скаргу залишити без задоволення. Заперечує проти недоведеності ризику виселення заявника у будь-який момент та додав до відзиву копії документів з приводу заяви позивача до правоохоронних органів щодо його незаконного виселення відповідачкою зі спірної квартири.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про судове засідання і чия явка не є обов`язковою відповідно до змісту ст. 372 ЦПК України, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1, ч. 2, ч. 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам закону у повній мірі не відповідає.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Питання про застосування заходів забезпечення позову, яке вирішувалося судом в оскарженій ухвалі, регламентується Главою 10 Розділу І ЦПК України.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття таких заходів може істотно утруднити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У ч. 1 ст. 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у п. 2 законодавець вирізняє заборону вчиняти певні дії.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням необхідності саме такого заходу, ціну позову, про забезпечення якого просить заявник, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи питання про забезпечення позову, суд має пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір, а також існує реальна загроза унеможливлення чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

За своєю правовою природою правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії».

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 509/2765/19).

Зважаючи на наведені положення, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має дослідити, чи є спір між сторонами реальним, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи запропонований вид забезпечення є співмірним із заявленими вимогами та чи забезпечує він досягнення мети, задля якої ставиться питання про забезпечення позову. Єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є виключно ризик ускладнення/унеможливлення виконання рішення суду у справі або ефективного поновлення прав та інтересів позивача. При цьому жодного питання по суті спору, в тому числі й щодо обґрунтованості позовних вимог, суд на даній стадії не вирішує.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову (постанова Верховного Суду від 21.02.2024 в справі № 201/9686/23, провадження № 61-18173св23).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 сформульовано правовий висновок, відповідно до якого як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11.08.2022 у справі № 522/1514/21.

Відповідно, позивач має право заявляти вимогу про забезпечення позову, обравши спосіб, який, на його думку, буде гарантувати виконання рішення суду, винесеного на її користь.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява містить відповідне обґрунтування заявлених позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири та довіреності від його імені, на підставі якої був укладений спірний договір.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 29 січня 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено. Заборонено ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 , здійснювати дії по виселенню ОСОБА_2 та вселення третіх осіб у квартиру АДРЕСА_2 до вирішення спору по суті.

Заборонено ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 , відчужувати квартиру АДРЕСА_2 до вирішення спору по суті.

При розгляді даної апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що з матеріалів справи дійсно вбачається існування реального спору між сторонами щодо визнання недійсним договору та довіреності, що впливає на наявність підстав та визначає відповідний спосіб забезпечення позову та впливає на його співмірність обмеження відповідного права у світлі легітимної мети забезпечення інтересів правосуддя.

Застосування забезпечення позову за наведених обставин є адекватним, оскільки його невжиття може призвести до подальшого відчуження спірної квартири на користь інших осіб, що в свою чергу призведе до обмеження прав позивача на ефективний правовий захист у розумінні норми ст. 2 ЦПК України.

Заборона ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам вчиняти дії стосовно майна (квартири), має тимчасовий характер та спрямована на запобігання відчуження майна і жодним чином не обмежує права відповідача у можливості володіти та користуватися об`єктом нерухомого майна.

Такий захід забезпечення позову, на думку колегії суддів, є співмірним заявленим позовним вимогам та достатнім щоб забезпечити позивачці реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на її користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З огляду на обраний вид забезпечення позову, який не впливає на матеріальний стан відповідача як власника майна та не призводить до понесення надмірних додаткових витрат унаслідок його застосування, тому в цій частині не вбачається підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у відповідній частині.Заборона відповідачці вчиняти дії стосовно майна, має тимчасовий характер та спрямована на запобігання відчуження майна і жодним чином не обмежує права відповідачки у можливості володіти та користуватися об`єктом нерухомого майна, доводи скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження у триманих від суду першої інстанції матеріалах справи.

Разом з тим, доводи скарги щодо не співмірності решти застосованих судом заходів знайшли своє підтвердження у наданих судом першої інстанції до суду апеляційної інстанції матеріалах цивільної справи, серед яких відсутні позовні вимоги на захист порушення права на користування житлом.

У постановах Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18, від 19 травня 2022 року у справі № 619/2293/21 (провадження № 61-15440св21) зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Отже на сьогодні між сторонами існує спір щодо законності договору купівлі-продажу спірної квартири, в зв`язку з чим ОСОБА_1 реально може здійснити відчуження квартири майна на користь третіх осіб, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а тому ніщо не обмежує відповідачку розпорядитись спірною квартирою під час розгляду справи до ухвалення рішення суду по суті цього спору, що очевидно негативно спливає на виконання основного завдання цивільного судочинства, яке визначене у ст. 2 ЦПК України.

З цих підстав колегія суддів вважає, що заборона відчуження спірного майна, що належить відповідачці на праві приватної власності, є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Щодо заборониОСОБА_1 , код НОМЕР_1 , здійснювати дії по виселенню ОСОБА_2 та вселення третіх осіб у квартиру АДРЕСА_2 до вирішення спору по суті, то в цій частині ухвала підлягає скасуванню, з огляду на те, що не відповідає заявленим позовним вимогам, змісту спору, та внаслідок цього є неспіввісним забезпеченням позову відповідно до змісту норми ст.150 ЦПК України.

Колегія суддів відхиляє наведені у відзиві на скаргу аргументи про наявність доказів про те, що внаслідок протиправних дій відповідачки, яка змінила замки на вхідних дверях спірної квартири, порушені житлові права позивача, оскільки вони не були підставою заяви про забезпечення позову, та перебувають поза межами предмету позову, який відповідно до наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів, розглядався в суді першої інстанції на день постановлення вказаної ухвали суду про його забезпечення у січні 2025 року.

З огляду на вищевказане апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України- частковому скасуванню, із залишенням без змін ухвали суду у частині задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчинення дій щодо відчуження квартири.

У разі доповнення позовних вимог заявою про захист житлових прав (вселення до спірної квартири тощо) позивач не позбавлений права повторно звернутись до суду першої інстанції з відповідною обґрунтованою заявою про забезпечення таких позовних вимог.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з правилами ст. 141 ЦПК України остаточний розподіл судових витрат у справі здійснює суд, який вирішує спір по суті.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 29 січня 2025 року-скасувати у частині заборони ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 , здійснювати дії по виселенню ОСОБА_2 та вселення третіх осіб у квартиру АДРЕСА_2 до вирішення спору по суті.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 05 червня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М. Мальований.

Н.П. Пилипчук.