УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року

м. Київ

справа № 296/9059/24

провадження № 61-6165ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргуОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року у справі за заявою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про забезпечення позову у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович, про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В. Я., про визнання недійсним договору дарування

та скасування державної реєстрації права власності.

Позов мотивований тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитні договори.

У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань за кредитними договорами, АТ КБ «ПриватБанк», починаючи з 2011 року, зверталося до судів із вимогами

про стягнення заборгованості:

- 04 березня 2011 року рішенням Корольовського районного суду м. Житомира

у справі № 2-265/11 звернуто стягнення на предмет застави та передано в заклад шляхом вилучення у ОСОБА_2 належних йому транспортних засобів: автомобіля «RENAULT», 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ,

та напівпричепа «Fruehaut», 1984 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ,

та звернуто стягнення на вказані транспортні засоби в рахунок погашення боргу

за кредитним договором № MI-107-07 шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання договору;

- 28 лютого 2012 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у справі № 2-412/1465/2012 ухвалено рішення про часткове задоволення вимог банку

та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , поручителів ОСОБА_1

та ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором

№ МІ-150-07 у розмірі 2 339 415,70 грн.

- 12 грудня 2012 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровськ у справі № 2/0417/6873/2012 ухвалено рішення про часткове задоволення позову щодо стягнення із ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 37 243,58 доларів США

за кредитним договором № МІ-107-07. У задоволенні стягнення заборгованості

із поручителів судом відмовлено. Рішенням Апеляційного суду

Дніпропетровської області від 23 квітня 2013 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2012 року в частині обґрунтування відмови у позові щодо стягнення заборгованості із поручителів змінено на користь банку;

- 19 серпня 2014 року Корольовським районним судом м. Житомира у справі

№ 296/567/14-ц ухвалено рішення, яким солідарно стягнуто заборгованість

за кредитним договором від 10 серпня 2007 року № MI-107-07 із ОСОБА_2

в сумі 20 876,27 доларів США, що еквівалентно 245 296,15 грн, із поручителя ОСОБА_1 в сумі 55 516,54 доларів США, що еквівалентно 652 319,35 грн,

та з поручителя ОСОБА_3 в сумі 55 516,54 доларів США, що еквівалентно 652 319,35 грн.

Позивач зазначав, що вказані рішення судів не були виконані ні в добровільному порядку, ані у порядку примусового виконання органами державної виконавчої служби.

АТ КБ «ПриватБанк» наголошувало, що після ухвалення рішення Корольовським районним судом м. Житомира від 04 березня 2011 року щодо спірних правовідносин ОСОБА_2 подарував належну йому 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , своєму рідному брату ОСОБА_1 .

На переконання позивача, вказаний договір є фраудаторним, оскільки був укладений у період наявних боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед

АТ КБ «ПриватБанк» за кредитними договорами № MI-107-07, № МІ-150-07

та невиконаними судовими рішеннями про стягнення заборгованості.

Виходячи з наведеного, позивач просив визнати недійсним договір дарування

1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений

30 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу

Сєтаком В. Я. 30 червня 2011 року, та скасувати запис про реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_1

15 січня 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із заявою

про забезпечення позову, в якій зазначив, що ОСОБА_2 тривалий час

не здійснював погашення заборгованості за кредитними зобов`язаннями

в добровільному порядку, що, з огляду на факт відчуження ним вартісного майна на користь свого родича, свідчить про відсутність у нього добросовісного наміру здійснювати реальне повернення суми боргу.

Вважало, що такими діями боржник намагається уникнути звернення стягнення

на нерухоме майно з метою виконання судових рішень про стягнення заборгованості.

Враховуючи ту обставину, що спірне нерухоме майно відчужене боржником іншій особі та наразі відсутні будь-які заборони та обтяження цього майна, існує очевидна можливість відчуження зазначено квартири на користь інших осіб,

що призведе до порушення прав АТ КБ «ПриватБанк».

На підставі викладеного АТ КБ «ПриватБанк» просило накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , встановити заборону ОСОБА_1

та будь-яким іншим особам, державним реєстраторам, реєстраційним службам, нотаріусам, а також будь-яким іншим суб`єктам, які наділені повноваженнями здійснювати реєстраційні дії щодо нерухомого майна, відчужувати у будь-який спосіб та розпоряджатися нерухомим майном, у тому числі, але не виключно, шляхом продажу, дарування, міни, звернення стягнення, внесення до статутного капіталу юридичних осіб, шляхом передачі у спільну власність та вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна: квартиру

АДРЕСА_1 з унесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про зазначену заборону, до набрання рішенням суду законної сили у цій справі.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 16 січня 2025 року заяву АТ КБ «ПриватБанк» про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно - квартиру

АДРЕСА_1 , загальною площею 73,2 кв. м та житловою площею 25,8 кв. м, (адреса до перейменування: АДРЕСА_2 ), реєстраційний номер об`єкта 0440.

Встановлено заборону ОСОБА_1 та будь-яким іншим особам, державним реєстраторам, реєстраційним службам, нотаріусам, а також будь-яким іншим суб`єктам, які наділені владними повноваженнями щодо здійснення реєстраційних дій щодо нерухомого майна, відчужувати у будь-який спосіб та розпоряджатися нерухомим майном, в тому числі, але не виключно, шляхом продажу, дарування, міни, звернення стягнення, внесення до статутного капіталу юридичних осіб, шляхом передачі у спільну власність та вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 73,2 кв. м та житловою площею 25,8 кв. м (адреса до перейменування:

АДРЕСА_2 ), реєстраційний номер об`єкта 0440,

із внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про зазначені заборону, до набрання рішенням суду законної сили у цій справі.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції керувався тим, що обраний АТ КБ «ПриватБанк» захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості вимог заявника і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Необхідності вжиття заходів зустрічного забезпечення суд не вбачав. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу забезпечення позову, який вже поданий до суду. Обраний АТ КБ «ПриватБанк» вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_1 , оскільки такий захід забезпечення

не позбавляє права користування майном, а лише обмежує можливість відчужування спірного майна.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 16 січня 2025 року скасовано

та ухвалено нове судове рішення.

Заяву АТ КБ «ПриватБанк» про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на 1/3 частину квартири

АДРЕСА_1 , загальною площею 73,2 кв. м, житловою площею 25,8 кв. м,

яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову та ухвалюючи постанову про часткове задоволення такої заяви, апеляційний суд керувався тим, що при застосуванні заходів забезпечення позову судом першої інстанції не враховано, що накладення арешту на всю спірну квартиру, свідчить про недотримання принципу співмірності, який закріплений

у частині третій статті 150 ЦПК України. Тому в цьому випадку слід накласти арешт на 1/3 частину вказаної квартири, оскільки такий вид забезпечення позову

є співмірним із заявленими позовними вимогами та забезпечить ефективний захист прав позивача у разі задоволення позову. Позовна заява містить відповідне обґрунтування заявлених АТ КБ «ПриватБанк» вимог, на підтвердження яких надано докази, а наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги, суд встановить під час ухвалення рішення по суті спору.

Застосований судом вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_1 , оскільки обтяжене майно фактично перебуватиме у його володінні, а обмежується лише можливість розпоряджатися 1/3 частиною вказаної квартири. При цьому таке обмеження має тимчасовий характер.

Крім того, застосування поряд з арештом майна ще одного виду забезпечення позову у вигляді заборони вчинення будь-яких дій, у тому числі й реєстраційних, щодо відчуження вказаного майна, фактично матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог, що не є необхідним, співмірним та доцільним.

09 травня 2025 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся

до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Житомирського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року у цій справі, у якій заявник, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року

в частині накладення арешту на 1/3 частину квартири

АДРЕСА_1 та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити

в задоволенні заяви про забезпечення позову в означеній частині.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що застосований засіб забезпечення позову

є передчасним і таким, що не відповідає основній меті забезпечення позовних вимог. Вказує, що арешт накладений на частину квартири, загальною площею

42,7 кв. м, але на момент вирішення заяви про забезпечення позову вказаний об`єкт нерухомості відсутній, оскільки квартира

АДРЕСА_1 реконструйована, внаслідок чого загальна площа квартири становить 73,2 кв. м.

Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статті 149, 150 ЦПК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20), від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) та постанові Верховного Суду від 10 листопада

2020 року у справі № 915/167/20, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи,

а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги Верховний Суд встановив, що зазначена скарга

є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваних судових рішень з огляду на таке.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий

за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно

до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності (пункт 4 частини першої статті 151 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод

та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя

й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача

від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів

з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом

до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками,

які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права

чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється

для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна,

на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення

до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб

чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має

з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать

про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе

до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі

№ 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду

в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь

у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення

чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені,

на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов,

за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже,

при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними

й допустимими доказами».

У постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18 зазначено, що «під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову».

Встановивши наявність підстав для забезпечення позову, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/3 частину квартири

АДРЕСА_1 , загальною площею 73,2 кв. м, житловою площею 25,8 кв. м.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційний суд, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, реальну загрозу невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову внаслідок дій відповідача, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, правильно виснував про обґрунтованість заяви, оскільки між сторонами дійсно існує спір, який перебуває на розгляді у суді.

Доводи касаційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування судового рішення, які постановленого з додержанням норм процесуального права.

Спірні правовідносини пов`язані із визнанням недійсним договору дарування

1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного

30 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

При цьому позивач, вважаючи фраудаторним укладений між відповідачами договір дарування вказаного нерухомого майна, просить визнати недійсним цей договір не як власник цього майна та не з метою повернення його у свою власність, а з метою повернення майна у власність ОСОБА_2 і можливого подальшого стягнення боргу за рахунок цього майна.

1/3 частина квартири АДРЕСА_1 є предметом спору та у випадку подальшого відчуження ОСОБА_1 цього майна на користь третіх осіб ефективний захист прав позивача буде утруднений чи неможливий, оскільки внаслідок цього виникне необхідність подання інших позовів, адже майно буде належати іншій особі, право якої позивачу доведеться також оспорювати,

що не сприятиме ефективному захисту судом його прав.

Суд апеляційної інстанції вважав обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що під час застосування заходів забезпечення позову суд першої інстанції

не врахував, що накладення арешту на всю спірну квартиру свідчить про недотримання принципу співмірності, який закріплений у частині третій статті

150 ЦПК України. Апеляційний суд виснував, що слід накласти арешт

на 1/3 частину спірної квартири, оскільки такий вид забезпечення позову

є співмірним із заявленими позовними вимогами та забезпечить ефективний захист прав позивача у разі задоволення позову.

З такими висновками погоджується і суд касаційної інстанції, оскільки доводи касаційної скарги не спростовують висновок суду апеляційної інстанції.

Невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливими виконання рішення суду, тому забезпечення позову шляхом накладення арешту

на 1/3 частину спірної квартири є ефективним захистом прав сторони у справі. Цей спосіб забезпечення позову є співмірним, оскільки забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/3 частину спірної квартири, тобто заборона вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо цієї частини квартири не позбавляє власника права володіння нею.

При цьому апеляційний суд врахував розумність та співмірність обмеження права власності, наслідки арешту майна та правову підставу для арешту майна, наявність обґрунтованих сумнівів, які можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Правові висновки, викладені у Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20), від 12 лютого

2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) та постанові Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 915/167/20,

на які посилається заявник, не суперечать висновкам суду апеляційної інстанції щодо підстав застосування заходів забезпечення позову у цій справі, застосування загальних засад співмірності вжитих заходів пред`явленому позову

та ефективності таких заходів з метою запобігання порушень прав позивача у разі задоволення позову.

Отже, висновки апеляційного суду не суперечать правовим висновкам, викладеним у зазначених вище постановах.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку.

Верховний Суд як суд права не вправі самостійно здійснювати оцінку фактичних обставин, що стали підставою для забезпечення позову.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд

не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою,

яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).

На підставі викладеного Верховний Суд виснує, що правильне застосування

судом апеляційної інстанції норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду

від 08 квітня 2025 року є необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 08 квітня

2025 року у справі за заявою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про забезпечення позову у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович,

про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі,

яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська