Провадження № 2/727/423/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівці

в складі:

головуючого судді Терещенко О.Є.

при секретарі Бринзилі А.А.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача Розумовського О.С.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Розумовсь-кий Олександр Сергійович, до ОСОБА_2 , про стягнення заборго-ваності за договором позики та 3% річних, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Прохорова Юлія Веніамінівна, до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, -

встановив:

12.12.2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Габор Вік-торія Володимирівна, звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що 13.10.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був уклдений договір позики, оформлений письмовою розпис-кою, за змістом якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику в розмірі 24 000 Євро, зобов`язавшись повернути вказану суму в строк до 31.12.2022 року.

У погоджений сторонами строк ОСОБА_2 не виконав своїх зобов`язань і не повернув суму боргу.

Оскільки відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання і добровільно суму боргу не повернув, позивач звернувся до суду і просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу в розмірі 24 000 Євро та 35 річних за простро-чення виконання зобов`язань в розмірі 1 400 Євро 55 центів, а також стягнути з відпо-відача ОСОБА_2 сплачений ОСОБА_4 судовий збір в сумі 8 904,72 грн, судо-вий збір за подання заяви про забезпечення позову 605 гр 60 коп, 14 000 витрат на пра-вову допомогу.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23.12.2024 року від-крито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , розгляд справи призначений в загальному позовному провадженні.

03.02.2025 року ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Про-хорова Юлія Веніамінівна, звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07.03.2025 року зу-стрічну позовну заяву ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Прохорова Юлія Веніамінівна, до ОСОБА_1 про визнання договору пози- ки недійсним прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позо- вом ОСОБА_1 ..

В судовому засіданні представник первісного позивача ОСОБА_1 - адвокат Ро-зумовський О.С. підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, наполягав на його повному задоволенні, зустрічний позов вважав необгрунтованим і просив в його за-доволенні відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Прохорова Ю.В. просила в за-доволенні первісного позову ОСОБА_1 про стягнення боргу та 3% річних відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити та визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13.10.2022 року, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Представник ОСОБА_3 суду пояснила, що справжня воля сторін по справі не була спрямована на укладання 13.10.2022 року договору позики, оформленого борго-вою розпискою, договір має удаваний характер, оскільки, фактично, між сторонами ук-ладено договір поруки, згідно якого ОСОБА_2 виступив поручителем перед ОСОБА_6 , що третя особа - польська організація "Fundacija Polonia Gospodarcza Swiata", від імені якої діяв уповноважена особа - Кшиштоф Вонтор (одержувач гуманітарної допо-моги) належним чином виконає зобов`язання за договором, отримає та доставить благо-дійну допомогу у вигляді двої мобільних будинків з місця їх отримання у Франції набу-вачу благодійної допомоги фізичній особі ОСОБА_1 в місце призначення , яке визначає ОСОБА_1 , термін доставки до 31.12.2022 року.

В судовому засіданні, допитаний в якості свідка, ОСОБА_1 пояснив, що після початку військової агресії росії проти України, він, маючи фінансові можли-вості, часто допомагає військовослужбовцям та громадянам України. Свідок зазначив, зо в жовтні 2022 року він дізнався, що ОСОБА_2 займається волон-терською діяльністю і потребує фінансової допомоги. 13.10.2022 року в присутності де-кількох спільних знайомих, ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 24 000 Євро, про що останні йнаписав власноручно письмову розписку, і зобов`язався по-вернути вказані кошти до 31.12.2022 року.

Свідок зазначив, що у визначений термін ОСОБА_2 борг не повернув, пояс-нивши, що на вказані кошти він закупив за межами України два модульних будинка, які намагається доставити з-за кордону до України, але через проблеми на таможні та при транспортному перевезенні, виконання їх дсотавки затримується. З метою розрахунку, ОСОБА_2 запропонував ОСОБА_1 придбати собі ці будинки, але останній відмо-вився.

Протягом деківлькох років ОСОБА_1 неодноразово звертався до ОСОБА_2 з проханням добровільно повернути суму боргу, але останній постійно находив якісь причини для відтермінування повернення заборгованості, а тому ОСОБА_1 виму-шений був звернутися до суду з вказаним позовом.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 пояснив, що після початку військової агресії росії проти України він став займатися во-лонтерською і благодійною діяльністю. Оскільки внаслідок воєнних злочинів росії ба-гато людей залишилося без житла, він став займатися пошуком модульних будинків за кордоном. Восени 2022 року ОСОБА_2 познайомився через своїх знайомих з ОСОБА_7 , який зацікавився модульними будинками, які доставляє до України ОСОБА_8 , і захотів придбати собі 2 (два) таких будинки, загальною вартістю 24 000 Єв-ро.

Свідок зазначив, що в момент отримання від ОСОБА_1 грошових коштів, він був дуже зайнятий і виснажений, а тому не став оформлювати заявку ОСОБА_1 і укла-дати з ним договір поставки, а погодився просто на підтвердження отримання грошей написати розписку.

Оскільки в процесі доставки замовлених ОСОБА_1 модульних будинків стали виникати проблеми з транспортуванням та таможенними оформленнями, строки їх до-ставки в Україну затягнулися, про що ОСОБА_2 неодноразово повідомляв ОСОБА_1 ..

Разом з тим, відмовившись від придбання цих будинків, ОСОБА_1 став вимага-ти повернути йому грошові кошти, на що ОСОБА_2 роз`яснював останньому, що його кошти вже сплачені продавцю будинків, і пропонував йому прийняти участь у при-скоренні доставки будинків в Україну, але ОСОБА_1 втратив бажання отримати замов-лений ним товар (2 модульних будинки), і продовжував наполягати на поверненні кош-тів.

Таким чином, ОСОБА_2 стверджував, що 13.10.2022 року він отримував від ОСОБА_1 грошову суму 24 000 Євро в борг, і ці гроші ОСОБА_1 були внесені за то-вар - 2 (два) модульних будинка, як порука, що свідчить про недійсність договору пози-ки від 13.10.2022 року.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріа-ли та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що первісний позов ОСОБА_9 підягає задоволенню частково, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 слід відмовити, з огляду на нижченаведене.

Судом встановлено :

Відповідно до оригіналу розписки від 13.10.2022 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику в сумі 24 000 (двадцять чотири тися-чи) Євро, зобов`язавшись повернути грошові кошти в повному обсязі до 31.12.2022 року.

Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сто- рона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визна- чених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій фор- мі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодав- цем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору по- зики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у та- кій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого са- мого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в по- рядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оп- латною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка по- зичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен ус- тановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отриман- ня боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналізуючи наявну в матеріалах розписку від 13.10.2022 року, суд приходить до висновку, що між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися правовідноси-ни, пов`язані з невиконанням позичальником умов договору позики (боргове зобов`язан-ня).

Окрім цього, ОСОБА_2 не заперечує факт написання боргової розписки саме ним, власноручно, та не оспорює її зміст.

Так, частиною 1 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумні-ву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які ви-знаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасни-ків справи, їхніх представників.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності за-стосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей прин- цип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обста- вини, з урахуванням поданих доказів, видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (кон- цепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа вирішується з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдиво- сті тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що харак- теризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відпо- відного правовідношення.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної кон- кретної справи.

Дослідивши зазначену боргову розписку, її зміст та той факт, що вказана розпис- ка все ще залишається у позивача, приходить до висновку про наявність боргу у відпові-дача ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 та обґрунтованість позовних вимог щодо стяг-нення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми основного боргу.

Що стосується стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 трьох відсотків річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, суд зазначає таке.

Частиною 1 ст.623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов`я- зання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до ч.2 ст.625 цього Кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з ура- хуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процен- ти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений дого- вором або законом.

Нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за простро- чення грошового зобов`язання як спосіб захисту грошового інтересу і полягає у відшко- дуванні грошових втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляції та отримані компенсації за неналежне виконання зобов`язань (пост. ВП ВС від 19.06. 2019 №703/2718/16, від 19.06.2019 №646/14523/15).

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випад- ках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша стат- ті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (без- діяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язко- вими для такого суб`єкта ( постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Каса- ційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (проваджен-ня № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільня- ється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке про- строчення.

Верховний Суд неодноразово викладав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підста- ві окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23)).

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свід- чить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах, на які поширюються специфічні правові на-слідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про спожив-чий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (не-виконання, часткового виконання).

Такі наслідки полягають у тому, що позичальник звільняється від відповідально-сті, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідни-ми договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню креди-тодавцем (позикодавцем).

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окре-мих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній не-залежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним ор-ганам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та орга-нам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, від- січі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумов- лене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 За- кону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Воєнний стан введено в Україні з 24 лютого 2022 року та триває до теперішнього часу.

Отже, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із невиконанням відпові- дачем грошових зобов`язань, що випливають договору позики, підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та в задоволенні по- зовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 3% річних - слід відмовити.

За таких обставин первісний позов підлягає задоволенню частково, а саме підля- гає стягненню сума боргу за договором розписки з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в сумі 24 000 Євро.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважа- ється таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вва- жається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є доку- ментом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16 та правова позиція, висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі№6-2789цс16.

Як вбачається з аналізу ч. 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може супе- речити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам дер- жави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановле- ній законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.216 ч.1 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Даною Постановою звернуто увагу на необхідність правильно визначати момент вчинення правочину (ст. 205-210, 640 ЦК тощо). Згідно ч.2 ст.640 ЦК України якщо від-повідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також пе- редання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відпо-відного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодер- жання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ча- стинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановле- них цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо не- дійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінте- ресована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий пра- вочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншо- го правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного право- чину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випли- вають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання ін- шого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчи- нили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповід- ність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основ- ним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сто- рін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей пра- вочин з метою приховати інший та який саме.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести:

а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що перед- бачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 ве- ресня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які надалі підтримані у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992 св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20) та Об`єдна- ною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунто- вують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (части- на перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини спра- ви (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наяв- ність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за сво- їм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши докази, які наявні в матеріалах справи, та встановивши на основі по- даних доказів дійсний характер правовідносин, які склалися між сторонами, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 не довели удаваність договору позики. Доводи про те, що воля сторін була спрямована не на укладення до-говору позики, а на виконання договору поруки, на думку суду, є надуманими, оскільки, виходячи зі змісту оспорюваного договору, при його укладенні, позичальник мав на меті отримати позику з умовою повернення її позикодавцю у встановлений договором строк - до 31.12.2022 року, написання розписки ОСОБА_2 не заперечує, що відповідає ознакам договору позики.

Отже, суд вважає, що ОСОБА_2 не довів, що, укладаючи 13.10.2022 року до- говір позики, обидві сторони мали намір приховати інший правочин - договір поруки, а також останній не обґрунтував та не довів будь-якої особистої зацікавленості саме у при-ховуванні договору про поруку, наявність примусу у написанні розписки про отримання коштів у борг, а також не довів мети сторін приховати такий договір, а тому суд прихо-дить до висновку про відповідність договору позики вимогам ЦК України та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову з вищенаведених підстав.

Так, відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються, зокрема, із витрат пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сто-ронами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судо-вих дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з роз-глядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на профе-сійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхід-них для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, по-в`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання прав-ничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката під-лягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей роз-поділу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адво-ката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вар-тості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необ-хідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвока-том, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання по-слуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом ви-рішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирі-шенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з роз-глядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг ре-зультат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа пуб-лічний інтерес.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 щодо офіційного тлумачення статті 59 Конституції України, яка гарантує право на професійну правничу допомогу, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Разом з тим, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/ 1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відпо-відно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рі-шення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірність у порівнянні з рин-ковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має вихо-дити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та не-обхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних об-ставин справи та фінансового стану обох сторін.

Судом встановлено, що 21.11.2024 року між позивачем за первісним позовом ОСОБА_10 та адвокатом Габор Вікторією Володимирівною - було укла-дено договір про надання правничої допомоги.

Відповідно до копії акту приймання виконаних робіт до Договору про надання правничої допомоги від «21» листопада 2024 року, адвокат Габор В.В. надала позивачу ОСОБА_1 юридичних послуг, загальною вартістю 14 000 грн.

Згідно договору №21-02/25 про надання правової допомоги від 21.02.2025 року, між позивачем за первісним позовом та адвокатом Розумовським Олександром Сергі-йовичем було укладено договір про надання правничої допомоги.

Також, згідно акту приймання-передачі виконаних робіт/послуг із надання пра-вової допомоги із детальним описом робіт/послуг, виконаних адвокатом станом на 22.05.2025 року, адвокат Розумовський О.С. виконав робіт та надав послуг загальною вартістю 32 000 грн.

Згідно вимог ч.5 ст.137 ЦПК України у разі дотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на прав-ничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи позицію представника відповідача за первісним позовом, суд, нада-ючи оцінку зазначеним вище аргументам, зважаючи на складність справи, ціну справи та її значення для сторін, обсяг наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, а також враховуючи принцип пропорційності, - приходить до висновку, що витрати на прав-ничу допомогу у розмірі 46 000 грн. є неспівмірними зі складністю справи та, з ураху-ванням принципів розумності та справедливості, підлягають зменшенню до 5 000 грн.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позовні ви-моги задоволено на 94,48%, з відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 під-лягає стягненню на користь позивача за первісним позовом ОСОБА_1 судовий збір у сумі 8 413,18 гривень.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 206, 258-260 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНО КПП , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , заборгованість за договором позики від 13.10.2022 року у роз-мірі 24 000,00 (двадцять чотири тисячі) Євро, що згідно офіційного курсу Євро до гривні, встановленого НБУ станом на 18.06.2025 року, складає 1 152 381,60 (один мільйон сто п`ятдесят дві тисячі триста вісімдесят одну) гривню (шістдесят) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 8413,18 (вісім тисяч чотириста тринадцять) гривень (вісімнадцять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) гривень.

В задоволенні іншої частини первісних позовних вимог відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеля-ційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його про-голошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну ча-стину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судо-вого рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 27 червня 2025 року.

Суддя: О.Є.Терещенко