Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.06.2025 Справа №607/2/25 Провадження №2/607/2/2025

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Вийванка О. М.

за участю секретаря судового засідання Романів К. Ю.

учасників справи

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що відповідач був засуджений за шахрайство відносно позивача, внаслідок протиправних дій йому завдана шкода в розмірі 10 000,00 грн. Кримінальним правопорушенням ОСОБА_3 ОСОБА_4 заподіяна моральна шкода. ОСОБА_5 є інвалідом першої групи по зору з дитинства довічно. Із-за інвалідності він позбавлений можливості працювати, отримувати заробітну плату. Отримувані від органів соціального забезпечення кошти по інвалідності, є недостатньо, для нормальної життєдіяльності, тому йому систематично матеріально допомагає мати, яка пробиває і працює за кордоном в Респібліці Італія. Мати також переказала ОСОБА_4 кошти для погашення боргу у банку. Будучи обманутим шахрайським шляхом, не маючи можливості погасити борг у банку, ОСОБА_6 сильно перебивав, звернувшись до матері знову переказати кошти 10 000 гривень для повернення банківського боргу, що згодом було здійснено. Із-за вчинено проти нього злочину ОСОБА_5 втратив душевну рівновагу, спокій, що негативно вплинуло на його здоров`я. Заподіяну моральну шкоду ОСОБА_5 оцінює у 20000 гривень.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав та обґрунтувань, викладених у ньому.

Відповідач у судове засідання не з`явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, будучи повідомленим про дату, час та місце судового засідання. Правом на подання відзиву відповідач не скористався та не подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд, постановив ухвалу про заочний розгляд справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду постановлено заочний розгляд справи.

Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Суд, встановив, що 31.01.2024 близько 10 год. 50 хв. ОСОБА_3 перебував на АДРЕСА_1 , де побачив раніше знайомого йому ОСОБА_7 і раніше незнайомого ОСОБА_2 , які рухались йому на зустріч. В ході розмови ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_3 про те, що він направляється у відділення банку, оскільки йому необхідно погасити борг та закрити банківський рахунок, відкритий в АТ КБ «Приватбанк». В цей час, в ОСОБА_3 виник умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_2 шляхом обману (шахрайство).

Реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, з корисливих спонукань, 31.01.2024 близько 11 год. 00 хв. ОСОБА_3 , перебуваючи неподалік зупинки громадського транспорту на вул. С. Крушельницької, 1В, м. Тернопіль, запропонував ОСОБА_2 свою допомогу в погашенні боргу та закритті банківського рахунку за допомогою мобільного застосунку «Приват24», не маючи наміру надавати таку допомогу. Будучи обманутим, ОСОБА_2 , не підозрюючи про злочинний намір ОСОБА_3 , добровільно передав йому свій мобільний телефон та надав доступ до мобільного застосунку «Приват24» для здійснення операцій щодо погашення боргу та закриття кредитного банківського рахунку АТ КБ «ПриватБанк». В подальшому, ОСОБА_3 , отримавши доступ до банківського рахунку із грошовими коштами потерпілого, через мобільний застосунок «Приват24», 31.01.2024 о 11 год. 01 хв. здійснив перерахунок грошових коштів в сумі 10000 гривень із банківського рахунку АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 , на банківський рахунок АТ «ПУМБ» № НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_8 . Після чого, на прохання ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , не підозрюючи, що грошові кошти, які надійшли йому на рахунок, отримані злочинним шляхом, перерахував їх на банківський рахунок АТ «Акцент Банк» № НОМЕР_3 .

Надалі, ОСОБА_3 , отримуючи на банківській картці АТ «Акцент Банк» № НОМЕР_3 вищевказані грошові кошти, якими він заволодів шляхом шахрайства, місце вчинення кримінального правопорушення залишив, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_2 майнової шкоди на загальну суму 10000 гривень.

ОСОБА_2 було визнано потерпілим і цивільний позов у вказаному кримінальному провадженні не пред`являвся.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2024 року, справа №607/18555/24, ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.03.2023 (справа №607/8218/22) у виді 1 (одного) року 3 (трьох) місяців позбавлення волі та з урахуванням п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, призначити ОСОБА_3 , за сукупністю вироків, остаточне покарання у виді 2 (двох) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі. Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту ухвалення даного вироку, тобто з 10.10.2024.

Вказаний вирок суду набрав законної сили.

Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 , ОСОБА_2 являється інвалідом 1 групи з дитинства.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що слід стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 10 000,00 грн, та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн, за заподіяну шкоду.

Суд частково погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування.

Щодо позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, суд зазначає.

У ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Статтею 1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Таким чином, умовою покладення на відповідача відповідальності за шкоду, завдану позивачу, є наявність вини останньої у спричиненні вказаної шкоди.

Статтею 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Аналогічний висновок зроблено КЦС Верховного Суду у постанові від 13.11.2019 року у рамках розгляду цивільної справи №757/31418/15-ц.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17.

Частиною першою статті 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Встановлено, що ОСОБА_3 заволодів шляхом шахрайства грошовими коштами ОСОБА_2 , чим заподіяв йому майнової шкоди на загальну суму 10 000 гривень, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 190 КК України, а на підставі вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2024 року, справа №607/18555/24, ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

За таких обставин, суд вважає, що позивач довів завдану йому шкоду, протиправність дій відповідачки, причинно-наслідковий зв`язок між ними, що призвело до заволодіння коштами позивача, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення, шляхом стягнення з відповідача в користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (частина перша статті 1168 ЦК України).

У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн, яка виразилась в душевних стражданнях внаслідок заволодіння його коштами.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд визначаючи розмір моральної шкоди, виходить із власного переконання, враховуючи факт заволодіння коштами позивача, ступінь вини відповідача, характер та обсяг душевних страждань позивача, пережитому нервовому стресі, поведінку відповідача, тривалість завданої позивачу моральної шкоди, позбавлення позивача сталого життя, наявність у позивача інвалідності першої групи, а також виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, які полягають у тому, що винна особа повинна очікувати настання для неї несприятливих наслідків, які, зокрема, виражаються у відшкодуванні у достатньо значному розмірі моральної шкоди.

Відтак, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5 000,00 грн у якості відшкодування моральної шкоди.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає.

Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до позовних вимог, ціна первісного позову у даній справі становила 30 000,00 грн. Позовні вимоги задоволено частково на загальну суму 15000,00 грн, в іншій частині відмовлено. Отже, розмір задоволених позовних вимог у пропорційному відношенні становить 50 % (15000,00 *100/30000,00).

Отже, підлягає розподілу судові витрати в сумі 1 211,20 грн, які слід розподілити пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зокрема 1 211,20 * 50/100= 605,60 грн.

За таких обставин, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь держави судовий збір.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 76-78, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , компенсацію за шкоду в розмірі 15 000,00 грн (п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок).

Відмовити у задоволенні інших позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Відповідачу направити копію заочного рішення суду, в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення суду або апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги заочного рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення суду може бути переглянуто Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення суду без задоволення, відповідачем може бути оскаржене заочне рішення суду в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, відповідачем з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення суду без задоволення, іншими учасниками справи з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину заочного рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного заочного рішення суду.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_2 .

відповідач ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків, місце проживання АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення суду складено та підписано 12 червня 2025 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко