Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6569/23 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 70 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Павицької Т.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу №295/6569/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання батьківства та стягнення аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 14 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року представник позивача ОСОБА_3 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся з даним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 батьком дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також просив внести відповідні відомості до актового запису про народження дитини та стягнути із відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дати подання позову та до досягнення дитиною повноліття. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що із 2013 року ОСОБА_1 та громадянин Республіки Литва ОСОБА_2 проживали однією сім`єю та вели спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 , але при цьому не перебували у шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася спільна дитина син ОСОБА_4 , про що 21 лютого 2014 року при реєстрації народження дитини у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області складено відповідний актовий запис №530.

Вказував, що ще до народження дитини відповідач давав обіцянку позивачці, що в свідоцтві про народження він буде записаний як батько. Але після народження сина через деякий час їхні стосунки розладились, зникло взаєморозуміння і відповідач відмовився писати заяву про визнання себе батьком дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. При реєстрації народження дитини, в зв`язку з тим, що вони з відповідачем не перебували у шлюбі, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень проводився за прізвищем та громадянством матері ОСОБА_5 , а ім`я та по батькові батька дитини записали за вказівкою матері ОСОБА_6 .

Зазначав, що через деякий час відповідач переїхав у помешкання в село Вереси Житомирського району, залишивши її разом з дитиною проживати в його квартирі. З часу припинення їхніх відносин та проживання разом, весь тягар утримання дитини ліг на позивачку, а у 2022 році відповідач поставив питання щодо їх виселення з його квартири.

В зв`язку з тим, що відповідач не надає жодної матеріальної допомоги для утримання сина, наразі виникло питання встановлення його батьківства відносно останнього та відповідно стягнення аліментів.

Відповідач у добровільному порядку не бере участі в утриманні сина, хоча він є фізично здоровим, працездатним чоловіком та може виконувати свій обов`язок по утриманню дитини. Інших аліментних зобов`язань відповідач не має.

Крім того, вважає, що кровну спорідненість з батьком дитини можливо встановити шляхом проведення судово-генетичної експертизи, тобто на підставі висновку експерта. Також вважає, що батьківство підтверджується актовим записом про народження дитини та інформацією про те, на якій підставі були внесені відомості про батька дитини.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 14 листопада 2024 року позов задоволено частково. Зокрема, визнано ОСОБА_2 батьком ОСОБА_4 ; внесено зміни до актового запису про народження дитини, вказавши її батьком ОСОБА_2 ; стягнуто із відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 у розмірі частини всіх видів доходів, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 травня 2023 року та до повноліття дитини. Допущено судом негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми стягнення за один місяць. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь позивачки 1 073, 60 грн судового збору та 15 000,00 грн витрат на правову допомогу, а також на користь держави - 1 211,20 грн судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, де просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Зазначає, що 26 жовтня 2023 року за клопотанням позивача судом було призначено судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу.

В ухваленому рішенні вказано про те, що для відібрання зразків крові до експертної установи він не з`явився, за таких обставин експертиза не була проведена. Тому, суд дійшов висновку, що він ухилився від участі у проведенні експертизи, а відповідно до положень статті 146 ЦПК України, з урахуванням зібраних у справі доказів, враховуючи пояснення свідка, суд вважав доведеним факт його батьківства щодо сина ОСОБА_4 .

Але суд не врахував той факт, що він з поважних причин (хвороба) не міг бути присутній при проведенні експертизи, про що він повідомляв позивачку.

Він не є батьком дитини, оскільки статевих відносин з позивачкою він не мав, у зареєстрованому шлюбі вони не перебували. Крім того, ОСОБА_7 знала, що він одружений та має двох дітей. Але суд не взяв до уваги ці обставини і ухвалив рішення про визнання за ним батьківства лише на поясненнях свідка.

Враховуючи, що він не є батьком дитини, до рішення суду про стягнення із нього аліментів теж не відповідає вимогам закону.

Також він не погоджується із стягнутими із нього витратами на правову допомогу та витратами, які понесла позивачка на прибуття до суду та експертної установи. Жодних витрат на проведення експертиз позивачкою не здійснено і таких доказів суду не надано.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно положень частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Налапко М.М. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити і надав пояснення, які відповідають доводам поданої скарги.

Крім того, адвокат Налапко М.М. заявив, що діючи в інтересах ОСОБА_2 , під час апеляційного розгляду справи, він відмовляється заявляти клопотання щодо призначення судової-медичної молекулярно-генетичної експертизи з метою підтвердження чи спростування батьківства відповідача відносно ОСОБА_4 немає. Вважає, що матеріалами справи підтверджені доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Представник позивачки адвокат Трофімов А.В. апеляційну скаргу не визнав, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права, просив залишити без змін.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову у частині визнання батьківства відповідача відносно ОСОБА_4 , суд першої інстанції обгрунтовував свій висновок встановленими обставинами умисного ухилення відповідача від проведення судової експертизи з метою встановлення батьківства та наявністю інших доказів, які підтверджують факт батьківства. А частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів на дитину, суд мотивував це ненаданням позивачкою доказів необхідності призначення аліментів у розмірі 1/3 частини всіх доходів відповідача, а також відсутністю відомостей щодо фінансових спроможностей останнього.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, мотивуючи наступним.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , матір`ю якого є ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 21 лютого 2014 року (том 1 а.с.8).

Як вбачається зі змісту витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження відповідно до частини статті 135 СК України, актовий запис від 21 лютого 2021 року № 530 містить відомості про народження ОСОБА_4 , актовий запис вчинено відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції в Житомирській області, відомості про батька дитини записані за вказівкою матері, згідно з частиною першої статті 135 СК України батько ОСОБА_9 (том 1 а.с. 9).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 17 вересня 2021 року вбачається, що ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 . Після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_11 » (том 1 а.с. 60 зворот).

26 жовтня 2023 року за клопотанням позивача судом першої інстанції було призначено судово-біологічну експертизу, молекулярно-генетичну аналізу ДНК, для визначення кровної спорідненості ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.66-67).

Як убачається із матеріалів справи, відповідачу достовірно було відомо про призначення експертизи, оскільки останній був присутній в судовому засіданні 26 жовтня 2023 року, в якому вирішувалось питання про її призначення (том 1 а.с. 61-64).

Обласне бюро судово-медичної експертизи Житомирської обласної ради 01 грудня 2023 року повідомило про неможливість проведення даного виду експертизи (том 1 а.с. 120).

Ухвала про призначення експертизи була оскаржена представником відповідача до Житомирського апеляційного суду (том 1 а.с.72-75).

08 січня 2024 року постановою Житомирського апеляційного суду, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Налапка М.М. залишено без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 26 жовтня 2023 року - без змін (том 1 а.с.113-114).

Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 15 лютого 2024 року змінено експертну установу та призначено проведення експертизи експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичних експертиз (03141, місто Київ, вулиця Докучаївська, 4) (том 1 а.с.137-139).

Як відображено в оскаржуваному рішенні, у судовому засіданні 15 лютого 2024 року відповідач наполягав на внесенні позивачем на депозитний рахунок суду, визначену суму коштів, для покриття в подальшому його витрат на проїзд до експертної установи.

ОСОБА_7 на вимогу відповідача внесла на депозитний рахунок Богунського районного суду міста Житомира кошти в розмірі 500,00 грн, що підтверджується матеріалами справи (том 1 а.с.158).

15 березня 2024 року на адресу відповідача направлено рекомендованим листом письмове повідомлення про час та місце проведення експертизи , а саме: 05 квітня 2024 року о 10 годині 30 хвилин за адресою: місто Київ, вулиця Докучаївська , 4 (том 1 а.с.161-163), яке повернулося без вручення.

Київське міське клінічне бюро судово-медичної експертизи 08 квітня 2024 року на адресу суду направило повідомлення про те, що 05 квітня 2024 року ОСОБА_7 разом з дитиною з`явилась для відбору зразків крові. ОСОБА_2 для відбору крові не з`явився. Просили забезпечити явку сторін та дитини на 03 травня 2024 року (том 1 а.с. 169).

09 квітня 2024 року відповідачу направлено рекомендованим листом повідомлення про наступну дату проведення відбору зразків аналізу крові, а саме 03 травня 2024 року о 12 годині 00 хвилин (том 1 а.с. 168).

Згідно долученої довідки «Укрпошти» про причини повернення/досилання кореспонденції, долученої до поштового конверту, адресат (в даному випадку ОСОБА_2 ) адресат відмовився від її отримання ( том 1 а.с. 183).

Згідно показань свідка ОСОБА_12 , яка була допитана у суді першої інстанції, із сторонами проживала по сусідству. У квартирі відповідача наймані працівники робили ремонт. ОСОБА_2 контролював цей ремонт, також говорив, що там буде проживати позивачка із сином. Особисто чула, як відповідач називав ОСОБА_13 сином. Але через деякий час у сторін почали відбуватися сварки, дитина говорила, що не хоче щоб приїздив тато ОСОБА_14 , тому що він підіймав на позивачку руку.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

За приписами частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 613/96/21, зроблено висновок, «щодо предмету доказування у даній категорії справі, то Сімейний кодекс України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства».

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово молекулярно-генетичної) експертизи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», неодноразово в своїх рішеннях зауважував, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини.

Таким чином, висновок судово-біологічної (судово молекулярно-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства, який необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно із частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Судом першої інстанції вживались належні процесуальні заходи щодо проведення судово молекулярно-генетичної експертизи (зміст судового рішення не містить зворотного), апеляційний суд з метою встановлення всіх обставини, які мають значення для правильного вирішення справи з додержанням вимог ЦПК України, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснив учасникам справи їх процесуальне право щодо можливості заявити на стадії апеляційного перегляду справи клопотання про призначення у даній справі судово молекулярно-генетичної експертизи.

Представник відповідача адвокат Налапко М.М. такого клопотання не заявив.

Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 без належного обґрунтування та надання відповідних доказів про неможливість з`явитись в експертну установу для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, призначеної судом першої інстанції, фактично ухилився від її проведення.

У суді апеляційної інстанції можливість проведення такої експертизи була роз`яснена учасникам процесу, але відповідних клопотань представником відповідача не заявлено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з урахуванням інших наявних доказів по справі та вимог статті 109 ЦПК України, визнання судом першої інстанції факту батьківства відповідача щодо дитини - ОСОБА_4 та внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини, є цілком обгрунтованим та відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, встановивши батьківство ОСОБА_2 відносно неповнолітнього ОСОБА_15 , судом правильно вирішено питання щодо стягнення аліментів із відповідача з урахуванням положень статтей 180-182 СК України.

Так, згідно вимог статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 181 Сімейного кодексу України передбачено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина 1 стаття 182 СК України).

За приписами статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виплачуються аліменти до повноліття дитини.

Частиною 1 статті 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Встановивши, що відповідачем не надано доказів, які підтверджують його непрацездатність, а також перебування на утриманні інших осіб, а також виходячи з обов`язку кожного із батьків утримувати дитину, суд першої інстанції, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_7 на утримання сина ОСОБА_13 у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку (доходу), але менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 травня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття.

Такий розмір аліментів, визначений місцевим судом, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Щодо доводів апеляційної скарги у частині судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Установлено, що 20 квітня 2023 року між ОСОБА_7 та адвокатом Трофімовим А.В., який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЖТ № 000534 від 02 вересня 2010 року, укладений договір про надання правової допомоги.

За умовами пункту 2.1 цього Договору гонорар адвоката за послуги, встановлено у формі фіксованої оплати у розміру 15000,00 грн.

Відповідачем та його представником у суді першої інстанції заперечень щодо встановленого розміру гонорару не заявлялось, клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами, стороною відповідача також не надходило.

Зважаючи на об`єм та характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та її складність, кількість судових засідань із участю представника позивачки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав про стягнення зазначених вище витрат на правову допомогу на користь позивачки із відповідача.

Колегія суддів погоджується із визначеним розміром витрат на правничу допомогу і підстав для його скасування чи зменшення не убачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, апеляційний суд дійшов до висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковими для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 14 листопада 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного

судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складено: 12 червня 2025 року.