П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2025 року м. Київ

Справа № 756/12108/24

Провадження: № 22-ц/824/9094/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Желепи О. В. Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Новицького Дмитра в інтересах Київського міського центру зайнятості

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Ткач М. М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського міського центру зайнятості про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

у с т а н о в и в:

У вересені 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона працювала у Оболонському управлінні Київського міського центру зайнятості з 24.03.2004 по 08.07.2024 року. Наказом від 28.12.2020 №261-к її було звільнено з роботи 05.01.2021 року за скороченням штатів на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. В подальшому, 08.06.2023 року рішенням Оболонського районного суду мі. Києва у справі № 756/1180/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково, поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного фахівця з питань зайнятості сектору рекрутингу відділу взаємодії з роботодавцями Оболонської районної філії Київського міського центру зайнятості з 06.01.2021 року, а у разі відсутності такої, на аналогічній посаді, стягнуто з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 221587,20 грн, стягнуто з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 19 000 грн, стягнуто з Київського міського центру на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2216 грн. Наказом від 08.07.2023 року № 180-к Київського міського центру зайнятості її, ОСОБА_1 було поновлено на посаді консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Оболонського управління Київського міського центру зайнятості з 06.01.2021. Проте, середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду відповідач не виплачував з причин того, що справа знаходилась на розгляді у Київському апеляційному суді. 07.05.2024 року за № 501 Київським міським центром зайнятості було видано наказ «Про штатний розпис Київського міського центру зайнятості». Наказом від 02.07.2024 №227-к ОСОБА_1 звільнено з роботи 08.07.2024 року за скороченням штатів на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відмічає, що відповідач нараховував відпускні, виходячи з мінімальної заробітної плати у розмірі 6700 грн, мотивуючи це тим, що справа щодо поновлення перебувала на розгляді в суді апеляційної інстанції. 28.08.2024 року постановою Київського апеляційного суду змінено рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08.06.2023 року у частині визначення періоду та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягнуто з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.01.2021 по 07.06.2023 року у розмірі 380391,36 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.06.2023 року набрало законної сили 28.08.2024 року. Після набрання законної сили рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08.06.2023 року, відповідач повинен був зробити перерахунок відпускних і різницю перерахувати їй, позивачці, однак, таких дій не вчинив. Ураховуючи викладене, відпускні, які були нараховані у червні 2023 року та у січні 2024 року, а також компенсація за невикористану відпустку, нараховану при звільненні, підлягали перерахунку. Станом на день звернення до суду з позовом, відповідач не перерахував середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 380391,36 грн, моральну шкоду у сумі 19000 грн, як і не нарахував відпускні. Вважає, що зазначені кошти повинні були їй виплатити у день звільнення, а саме 08.07.2024 року. Згідно розрахункового листка ОСОБА_1 за липень 2024 року нараховані виплати складають 33389,73грн, а фактично повинні складати 424759,79 грн, тобто, від загальної суми коштів, яку відповідач повинен був виплатити їй при звільненні, він сплатив всього лише 7,86 % від загальної суми. Отже, вона, позивачка, не отримала належну їй суму коштів по заробітній платі, що є порушенням ЗУ «Про оплату праці». Згідно ії розрахунків, загальна сума недоплачених відпускних та компенсації за невикористану відпустку, нарахованих при звільненні, становить 10 980,59 грн. Крім того, за проведеним нею розрахунком, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 102432,61 грн. Ураховуючи викладене, просила суд стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату у розмірі 10980,59 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 102432,61 грн, а також понесені судові витрати.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 20 000 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України; витрати по сплаті судового збору у розмірі 411 гривень 27 копійок.

У решті заявлених позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням ОСОБА_1 та Новицький Д. в інтересах Київського міського центру зайнятості подали апеляційні скарги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги в частині періоду та суми нарахованого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 зазначала, що суд першої інстанції неправильно та необґрунтовано визначив період не з наступного дня після її звільнення, позивачки, а з дати набрання законної сили рішенням суду у справі №756/1180/21, а саме з 28.08.2024 року. Звертає увагу на те, що вона була звільнена 08.07.2024 року, а відтак, відлік строку затримки щодо виплати належних сум при звільненні має розпочинатися саме з 09.07.2024 року, тобто, з дня, наступного за днем звільнення. За її розрахунками відповідач повинен був сплатити кошти у розмірі 424 759 грн 79 коп (33389,73 грн - кошти, які були сплачені у день звільнення 08.07.2024 року (7,86%) + 380391,36 грн + 10978,64 грн (залишок, який був сплачений позивачці 31.10.2024 року). Однак, фактично, відповідач провів розрахунок з нею 31.10.2024 року.

Отже, за період з 09.07.2024 року по 31.10.2024 року до виплати належить така сума:

770, 17 грн (середньоденна заробітна плата) х 83 робочі дні за вказаний період = 63 924, 11 грн. При цьому, вона, позивачка, ураховує сплачені їй кошти у день звільнення у розмірі 33389, 73, які склали 7, 86% від загальної суми, яка належала до виплати. А відтак, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинна складати 63924,11 - 63924,11 х 7.86% = 63924, 11 - 5024, 44 = 58 899,67 грн.

Вважає зменшення періоду нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшення розміру середнього заробітку порушенням її прав на отримання таких коштів, що визначених чинним законодавством. Вважає, що суд помилково посилається на судову практику, сформовану за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин (а саме до набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ від 01.07.2022 року, яким викладена в новій редакції ст. 117 КЗпП України).

Новицький Дмитро в інтересах Київського міського центру зайнятості на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом не з`ясовані всі фактичні обставини у справі та не в повному обсязі досліджені докази, долучені до матеріалів справи відповідачем.

Так, судом першої інстанції не враховано, що при звільненні позивачці було нараховано 33 389, 73 (з утриманням податків). Однак, на дату її звільнення, справа №756/11/80/21 перебувала на розгляді в суді апеляційної інстанції, остаточного рішення щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу ухвалено не було. В подальшому, відповідачем було ініційовано звернення з касаційною скаргою, разом з клопотанням про зупинення виконання рішення суду від 08.06.2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 28.08.2024 року.

Однак, лише 01.10.2024 року на поштову адресу відповідача надійшла ухвала Верховного Суду від 23.09.2024 року про відмову у відкритті касаційного провадження.

При цьому, судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідач, відповідно до Наказу Державного центру зайнятості №106 від 14.07.2023 року, є неприбутковою установою в централізованій системі державних установ Державної служби зайнятості, підпорядкованою та підзвітною Державному центру зайнятості. Тобто, лише після надходження відповідного фінансування Державним центром зайнятості (21.10.2024 року), відповідач мав змогу провести розрахунок з позивачкою.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу Київського міського центру зайнятості ОСОБА_1 зазначила, що доводи апеляційної скарги відповідача є необґрунтованими та безпідставними, адже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності передбаченою ст. 117 КЗпП України, та саме в день звільнення на підставі ст. 116 КЗпП України відповідач має сплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства. Крім того, відмічає, що відсутність кошторису та подання касаційної скарги не є обставинами непереборної сили, визначеними чинним законодавством, та не зупиняють виконання рішення суду.

Новицький Дмитро в інтересах Київського міського центру зайнятості у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважав необґрунтовані доводи, викладені в апеляційній скарзі позивачки, вважає, що відповідачем здійснено нарахування позивачці всіх належних виплати відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, після надходження 29.10.2024 року фінансування Державного центру зайнятості, відповідачем здійснено відповідний перерахунок та виплачено всі належні виплати.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала подану нею апеляційну скаргу та просила її задовольнити. При цьому, заперечувала проти доводів апеляційної скарги Київського міського центру зайнятості, просила залишити скаргу відповідача без задоволення.

ОСОБА_3 в інтересах Київського міського центру зайнятості апеляційну скаргу відповідача підтримала, просила задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, при цьому, апеляційна скарга Київського міського центру зайнятості задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 з 24.03.2004 по 08.07.2024 року працювала в Оболонському районному центрі зайнятості (на сьогодні Оболонська районна філія Київського міського центру зайнятості).

Наказом від 28.12.2020 року № 261-К ОСОБА_1 звільнено з роботи з 05.01.2021 року у зв`язку із скороченням штату, на підставі п. 1, ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 08.06.2023 року у справі №756/1180/21 позов ОСОБА_1 до Київського міського центру зайнятості, третя особа: Оболонська районна філія Київського міського центру зайнятості про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного фахівця з питань зайнятості сектору рекрутингу відділу взаємодії з роботодавцями Оболонської районної філії Київського міського центру зайнятості з 6 січня 2021 року, а у разі відсутності такої, на аналогічній посаді. Стягнуто з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 221 587,20 грн. Стягнуто з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 19 000 грн. Стягнуто з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2 216,00 грн.У задоволенні решти позовних вимог відмовлено(а. с. 11-12).

Наказом від 08.06.2023 року № 180- к Київського міського центру зайнятості ОСОБА_1 поновлено на посаді консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Оболонського управління Київського міського центру зайнятості з 06.01.021 року (а. с. 38).

07.05.2024 року за №501 Київським міським центром зайнятості видано наказ «Про штатний розпис Київського міського центру зайнятості».

Наказом від 02.07.2024 року №227-к Київського міського центру зайнятості «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнено з посади консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Оболонського управління Київського міського центру зайнятості 08 липня 2024 року за скороченням штатів, п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наказано виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України; виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 7 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 24.03.2023 по 23.03.2024 (за 5 календарних днів невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 24.03.2023 по 31.12.2023 та за 2 календарні дні невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 01.01.2024 по 23.03.2024), за 15 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 24.03.2022 по 23.03.2024 (за 10 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 24.03.2023 по 31.12.2023 та за 5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.01.2024 по 23.03.2024), за 2 календарні невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 24.03.2024 по 08.07.2024 та за 7 календарних днів невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за період роботи з 24.03.2024 по 08.07.2024 (а. с. 8).

В подальшому, постановою Київського апеляційного суду від 28.08.2024 року змінено рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.06.2023 у частині визначення періоду та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, викладено абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.01.2021 по 07.06.2023 у розмірі 380 391, 36 грн.». В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін(а. с. 12-14).

Вищезазначене рішення суду набрало законної сили 28.08.2024 року.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З виписки по картковому рахунку позивачки в АТ «ОЩАДБАНК» убачається, що за період 01.10.2024 по 31.10.2024 року на виконання рішення у справі №756/1180/21 відповідачем було проведено остаточний розрахунок , лише 31.10.2024року ( а. с. 84).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що, з урахуванням розрахунково-платіжних відомостей ОСОБА_1 за травень та червень 2024 року, середньоденна заробітна плата становить: (14?827,83 грн + 15?979,00 грн) / 40 робочих днів = 770,17 грн.

Разом з тим, суд не погодився із вказаним розрахунком у частині визначення періоду, за який має нараховуватись середній заробіток, оскільки вважав, що такий період обчислюється з дати набрання законної сили рішенням суду у справі №?756/1180/21, тобто, з 28 серпня 2024 року до дня фактичного проведення остаточного розрахунку 31 жовтня 2024 року.

Отже, період затримки розрахунку складає 47 робочих днів. Множенням на визначений середньоденний заробіток (770,17 грн) суд встановлює суму середнього заробітку за час затримки у розмірі 36?197 грн 99 коп.

Однак, з урахуванням установлених обставин справи, взаємного зв`язку, належності, допустимості та достовірності наданих доказів, а також принципу співмірності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 36 197 грн 99 коп до 20?000 грн без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають утриманню відповідно до вимог чинного законодавства. Колегія суддів не в повній мірі погоджуєтьсяз такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в ст. 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі - «Закон № 2352-ІХ») у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Наведена редакція ст. 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

Як зазначено вище, постановою Київського апеляційного суду від 28.08.2024 року з Київського міського центру зайнятості стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.01.2021 по 07.06.2023 у розмірі 380 391, 36 грн.

Отже, з 28.08.2024 року відповідача було зобов`язано перерахувати кошти, які належали позивачці від підприємства при звільненні.

Водночас, відповідачем проведено остаточний розрахунок лише 31.10.2024 року ( а. с. 84).

Відтак, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідачем порушено право позивачки, яке пов`язано з тривалою невиплатою належних ОСОБА_1 грошових коштів при звільненні.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100).

При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати (пункт 3 Порядку).

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці та для нарахування матеріальної (грошової) допомоги, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Суд, ураховуючи розрахунково-платіжні відомості ОСОБА_1 за травень та червень 2024 року, обґрунтовано визначив середньоденну заробітну плату шляхом додавання сум заробітної плати за ці два місяці (14?827,83 грн + 15?979,00 грн) та ділення їх на кількість відпрацьованих робочих днів у зазначений період (40 робочих днів), що становить 770,17 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначення періоду, за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 28 серпня 2024 року (дата набрання законної сили рішенням у справі № 756/1180/21) по 31 жовтня 2024 року день фактичного проведення розрахунку.

При цьому, колегія вважає безпідставними доводи скаржниці щодо необхідності обчислення цього періоду з дати звільнення 08 липня 2024 року, з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України, у разі наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, відшкодування за час затримки виплати такому працівникові проводиться лише в тому випадку, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, юридичною передумовою для нарахування середнього заробітку за час затримки є саме наявність судового рішення, яким встановлено обов`язок роботодавця здійснити відповідні виплати.

Виходячи з наведеного, судом першої інстанції було правильно встановлено, що до 28.08.2024 року між сторонами існувала правова невизначеність щодо обсягу зобов`язань роботодавця, а отже, були відсутні правові підстави для застосування положень статті 116 КЗпП України, яка передбачає обов`язок роботодавця провести остаточний розрахунок у день звільнення, лише за умови відсутності спору щодо розміру належних сум.

Відтак, визначений судом період з 28.08.2024 по 31.10.2024 року(47 робочих днів) є обґрунтованим. Помноживши цей період на середньоденну заробітну плату у розмірі 770,17 грн, суд визначив загальну суму середнього заробітку за час затримки у розмірі 36?197,99 грн.

Однак, колегія суддів не може погодитися з подальшими діями суду, а саме із зменшенням визначеного ним розміру середнього заробітку до 20?000 грн, з огляду на наступне.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), де Велика Палата відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Як зазначено вище, суд першої інстанції врахував вказані висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду та з огляду на обставини цієї справи, з метою дотримання справедливого балансу між правами та інтересами сторін справи застосував критерії зменшення розміру відшкодування, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з 36?197,99 грн до 20 000 грн.

З огляду на це колегія суддів зауважує, що підхід Великої Палати Верховного Суду до застосування ст. 117 КЗпП України в окресленому контексті не відповідає правовому регулюванню, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин у цій конкретній справі.

Слід зазначити, що питання про застосування приписів ст. 117 КЗпП України у вимірі правовідносин, подібних до тих, які розглядаються в цій справі, не завжди мають однакову правову оцінку суду касаційної інстанції.

Правова позиція суду першочергово повинна ґрунтуватись на нормативному регулюванні спірних правовідносин, зміна якого може вплинути на те, яким чином її застосовувати до правовідносин, які виникли після цієї зміни.

Зазначене застереження у контексті цієї справи зумовлене тим, що з 19 липня 2022 року ст. 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, а також висновки Верховного Суду, які суд першої інстанції взяв до уваги при вирішенні цієї справи, викладено щодо приписів ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цих постановах підхід щодо критеріїв/способів зміни суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час ст. 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Втім, з 19 липня 2022 року ст. 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ.

Аналогічний висновок висловлено, зокрема, у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 380/19103/22 Верховного Суду на яку посилався позивач і колегія суддів вважає його застосовним до спірних правовідносин.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції діяв правильно, коли для належного і ефективного способу захисту позивача вважав за необхідне визначити суму для стягнення.

Водночас, сума, яка в кінцевому результаті була стягнута судом першої інстанції, визначена без урахування нової редакції ст. 117 КЗпП України, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є помилковими.

Підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Іншими словами, ст. 117 КЗпП України до 19 липня 2022 року підлягала застосуванню в редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Однак у межах цієї справи підлягають врахуванню норми ст. 117 КЗпП України у редакції що діє з 19.07.2022 (у редакції Закону № 2352-ІХ) і до цього періоду вказані висновки Великої Палати Верховного Суду не є застосовними.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22.

У зв`язку із наведеним вище, правильним період для визначення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача є дата набрання ріщення законної сили, тобто, з 28.08.2024 року по день фактичного розрахунку відповідача з позивачкою, по 31.10.2024 року, в розмірі, що становить 36197,99 грн (за вищенаведеним розрахунком).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Поза увагою суду першої інстанції залишилися норми цивільного процесуального закону, відповідно до яких обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, а також захист порушеного права особи, яка звернулася до суду.

За таких підстав, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року в частині визначення періоду та суми нарахованого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.08.1014 року по 31.10.2024 року у розмірі 36 197 грн 99 коп.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

Щодо доводів апеляційної скарги Київського міського центру зайнятості, колегія суддів відмічає наступне.

Колегія суддів вважає доводи скаржника про начебто об`єктивну неможливість своєчасного проведення остаточного розрахунку з позивачкою безпідставними та такими, що не впливають на висновки суду першої інстанції щодо вини відповідача в затримці виплат.

По-перше, нарахування певної суми при звільненні (33?389,73 грн із урахуванням податків), саме по собі не свідчить про повноту та своєчасність розрахунку з працівником у розумінні статей 116 та 117 КЗпП України. Зокрема, зазначеними положеннями передбачено обов`язок роботодавця провести остаточний розрахунок з працівником з моменту припинення трудового договору, і відкладення цього обов`язку до надходження фінансування є порушенням норм трудового законодавства.

По-друге, доводискаржникапро те, що рішення у справі № 756/1180/21 ще не набрало законної сили на момент звільненняпозивачки, не спростовують того факту, що після набрання чинності відповідним рішенням суду 28.08.2024 року відповідач мав обов`язок виконати його у розумний строк. Звернення до Верховного Суду з касаційною скаргою не зупиняє виконання судового рішення, якщо відповідного клопотання про зупинення не було задоволено.

У даному випадку, як убачається із матеріалів справи, ухвалою Верховного Суду від 23.09.2024 року, про яку відповідачу стало відомо 01.10.2024 року, у відкритті касаційного провадження було відмовлено, а отже, правові наслідки набрання чинності постановою апеляційного суду настали ще 28.08.2024 року. Відповідач не довів, що між цією датою та 31.10.2024 року існували юридичні перешкоди для початку процесу виконання судового рішення.

Що стосується посилань на статус відповідача як неприбуткової державної установи, що фінансується через Державний центр зайнятості, колегія суддів зазначає, що правовий статус роботодавця не звільняє його від дотримання вимог трудового законодавства. Відповідно до статті 43 Конституції України та статей 21, 116, 117 КЗпП України, усі роботодавці, незалежно від форми власності та підпорядкування, зобов`язані своєчасно й у повному обсязі виплачувати працівникам належні суми.

Крім того, відповідно до правових висновків Верховного Суду (зокрема, постанови від 11.05.2021 року у справі № 183/238/17-ц), наявність у роботодавця фінансових труднощів або бюрократичних процедур із отриманням фінансування не є підставою для ухилення від відповідальності за затримку остаточного розрахунку з працівником.

За вищевикладених підстав, скаржником не доведено обставин, які б виправдовували зменшення суми відшкодування або дозволяли покладати відповідальність за порушення строків розрахунку на інші об`єктивні фактори.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а інші доводи є повторенням правової позиції, викладеної у відзиві відповідача на позов, яким, судом була надана належна оцінка.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Як убачається із матеріалів справи, позивачкою сплачено судовий збір: при зверненні до суду з позовною заявою у розмірі 1211 грн 20 коп (за вимогу щодо відшкодування середнього заробітку) та за подання апеляційної скарги у розмірі 1816 грн 80 коп.

Зважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування судового рішення саме в частині позовних вимог про відшкодування середнього заробітку понесені витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та за подання апеляційної скарги, підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача у розмірі 3028 грн .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року в частині визначення періоду та суми нарахованого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з Київського міського центру зайнятості ( м. Київ, вул. Жилянська, 47-Б, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.08.1014 року по 31.10.2024 року у розмірі 36 197 грн 99 коп.

Апеляційну скаргу Новицького Дмитра в інтересах Київського міського центру зайнятості залишити без задоволення.

Стягнути з Київського міського центру зайнятості ( м. Київ, вул. Жилянська, 47-Б, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 05 червня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді О. В. Желепа

В. А. Нежура