ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2025 року м. Чернівці Справа № 722/1449/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Бугай В.М.,

позивач/стягувач: ОСОБА_1 ,

відповідач/боржник: ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернівецького нотаріального округу Іщенко А.В., Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», приватний виконавець Коломієць Віталій Кирилович,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 квітня 2025 року за заявою ОСОБА_2 про відстрочку виконання рішення суду, ухваленого під головуванням судді Піхало Н.В., дата виготовлення ухвали не зазначена,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про відстрочку виконання рішення Першотравневого районного суду від 26.01.2024 року строком на 1 рік.

В обґрунтування вимог заяви вказувала, що зазначеним рішенням суду стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 253 369,78 грн, яке постановою Чернівецького апеляційного суду від 11 квітня 2024 року залишене без змін.

21.04.2024 року приватним виконавцем Коломійцем В.К. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №74519777.

Стверджує, що на час звернення до суду із відповідною заявою виникли обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, а саме в неї на утриманні перебуває чоловік, який є особою з інвалідністю ІІІ групи, а вона отримує мінімальну заробітну плату у розмірі 8000 грн за місцем свого працевлаштування.

З урахування наведеного та з посиланням на норми права, які регулюють спірні правовідносини, просила заяву задовольнити.

Провадження №22-ц/822/523/25

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24.04.2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про відстрочку виконання рішення суду відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою стороною заявника оскаржено таку шляхом подання апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі наводить обставини, ідентичні тим, що викладені в заяві.

Вказує, що з наведених в заяві та апеляційній скарзі обставин у ОСОБА_2 виникають прямі обставини, які істотно ускладнюють виконання нею рішення на час звернення до суду.

Звертає увагу й на те, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочки виконання рішення суду, а тому за наявних обставин ОСОБА_2 перебуває в матеріальному стані, який не дозволяє їй сплатити одночасно заборгованість у повному розмірі, а тому заява підлягає до задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заявлених вимог в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що наведені заявником обставини не можуть розцінюватись як такі, що є особливими або винятковими й відповідно до приписів ст.435 ЦПК України унеможливлюють або ускладнюють виконання судового рішення про стягнення коштів, адже доводи ОСОБА_2 про те, що її чоловік є інвалідом третьої групи, а також те, що розмір її заробітної плати складає 8000 грн, не свідчить про наявність підстав для відстрочення виконання вказаного судового рішення, які б були особливими чи винятковими та при наявності яких не існувало реальної можливості виконати рішення суду.

Також суд вказав, що з матеріалів справи вбачається, що на праві власності заявниці належить транспортний засіб, на який накладено арешт в рамках примусового виконання рішення суду й відповідно існує можливість реального виконання рішення суду.

З таким висновком колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позов до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів було пред`явлено у листопаді 2021 року (т.1 а.с.1-5).

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 26 січня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 253 369,78 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (т.1 а.с.226-230).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 11 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 26 січня 2024 року без змін (т.2 а.с.48-52).

21 березня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької області Коломійцем В.К. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, ВП №74519777 (а.с.61-62).

Матеріали справи також містять довідки ПФУ форми ОК-5 та форми ОК-7, копію посвідчення серії НОМЕР_1 , згідно якого вбачається, що чоловік заявника ОСОБА_4 є особою з інвалідністю ІІІ групи (загальне захворювання), що також підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №063777 (а.с.65-77).

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із ч. 1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

За практикою Європейського суду з прав людини, право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (Рішення у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Відповідно до ч.ч.1, 3, 4, 5 ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Право сторони звернутися із заявою про розстрочку або відстрочку виконання рішення суду передбачено також ст.33 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).

Суд першої інстанції правомірно зазначив, що наведені норми не містять конкретного переліку обставин для відстрочення та/або розстрочення виконання судового акта, а лише встановлюють критерії для їх визначення, надаючи суду в кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Верховний Суд в постанові від 27 червня 2018 року по справі за №813/8842/13-а зазначив, що підставою для застосування правил цієї норми є виняткові обставини, що перешкоджають належному виконанню судового рішення в справі, ускладнюють його виконання або роблять неможливим. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини.

Як роз`яснено Верховним Судом у постанові від 21 лютого 2019 року у справі №2-54/08, при розгляді заяв щодо відстрочення виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстави для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання відстрочення виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини.

Заявником не доведено виникнення виняткових обставин, які об`єктивно ускладнюють виконання судового рішення або наявність яких робить його виконання неможливим, а також не розкрито причини визначеного строку відтермінування виконання рішення суду.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач просила суд про розстрочення виконання рішення суду на 1 рік, посилаючись фактично на важке матеріальне становище, при цьому, не надаючи належних доказів та не зазначаючи про дійсні обставини, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять неможливим таке виконання без застосування розстрочення погашення боргу перед стягувачем, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Також належить наголосити, що скаржник таких відомостей та доказів не подавала і до апеляційної скарги на спростування висновків суду, наводячи аналогічні доводи свого важкого матеріального стану, що колегією суддів до уваги не може бути прийнято, як і не вмотивовано, чому саме відстрочення виконання рішення суду має становити 1 рік.

Виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Термін, протягом якого судове рішення залишається невиконаним, може ставити під сумнів розумність строків судового захисту. При вирішенні питання про затримку виконання судового рішення, слід враховувати інтереси обох сторін, як стягувача так і боржника, та дотримуватися їх балансу.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен ураховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами (правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №796/43/2018, від 19 червня 2019 року у справі №2-55/10).

Колегія суддів повністю погоджується з повнотою та об`єктивністю оцінки судом першої інстанції наданих письмових документів та фактичних обставин справи, внаслідок чого суд першої інстанції дійшов повністю правомірного висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 , чого останньою при розгляді її апеляційної скарги спростовано не було жодним належним письмовим доказом.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк