КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 752/22230/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9162/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 лютого 2025 року, постановлену під головуванням судді Кордюкової Ж.І., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права іпотекодержателя, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати за ОСОБА_2 право іпотекодержателя, яке виникло на підставі іпотечного договору, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гоменюк О.М. та який зареєстрований за № 2226, за яким в іпотеку ОСОБА_1 було передано квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна: 000) (т. 1 а.с. 2-9).

21 лютого 2025 року до суду надійшла заява від представника ОСОБА_2 - адвоката Горлова Є.С. про забезпечення позову, в якій останній просив застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна: 000); заборони ОСОБА_1 або іншим уповноваженим (довіреним) нею особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на розпорядження (продаж, дарування, відчуження, передання в оренду іпотеку, тощо) квартирою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна: 000) (т. 1 а.с. 172-176).

Подану заяву обґрунтовував тим, що в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поновлення права іпотекодержателя. Відповідач ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 496 000 доларів США, з яких повернула лише 100 000 доларів США. На забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 запропонувала передати в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , внаслідок чого за позивачем 07.12.2018 зареєстровано право власності на вищевказану квартиру, яке в подальшому було скасовано судовим рішенням за позовом ОСОБА_1 .

На сьогодні в рамках даного судового процесу, ОСОБА_2 намагається відновити свої права, як іпотекодержатель, оскільки такі були формально припинені в момент звернення стягнення на предмет іпотеки. Натомість, на сьогодні його права фактично існують, оскільки договір іпотеки не припинений та не оспорений. ОСОБА_1 , будучи власником вказаної квартири (оскільки власність ОСОБА_2 скасована у судовому рішенні №752/10924/19), може відчужити квартиру АДРЕСА_1 , оскільки записи про обтяження (іпотека та заборона) відсутні.

Вказував, що невжиття заходу забезпечення позову у разі задоволення позовних вимог ускладнить ефективний захист та поновлення порушених прав позивача, оскільки ОСОБА_1 може здійснити дії щодо відчуження спірної квартири (т. 1 а.с. 172-176).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26 лютого 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Горлова Є.С. про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Заборонено ОСОБА_1 або іншим уповноваженим (довіреним) нею особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на розпорядження (продаж, дарування, відчуження, передання в оренду, іпотеку тощо) квартирою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 189-191).

Не погодившись з ухвалою районного суду, 13 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Фефелов О.Ю. звернувся до суду апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову (т. 2 а.с. 1-9).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що оскаржувана ухвала є незаконною та постановленою з порушенням норм процесуального права. Вважав, що всупереч чинному законодавству позивачем не доведено існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, адже позивачем не наведено жодних обґрунтованих та конкретних аргументів, які б підтверджувались належними та допустимими доказами, а саме, що квартира, на яку накладено арешт, може зникнути (зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю) на момент виконання рішення, або, що відповідачем вчиняються дії щодо реалізації квартири. Зрештою, з мотивувальної частини ухвали суду не вбачається, з яких саме фактичних обставин та на підставі яких саме доказів суд дійшов висновку, що є необхідність застосувати заходи забезпечення позову. Зокрема, в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали відсутні посилання на конкретні обставини та конкретні докази. Власне мотивування судом необхідності застосування заходів забезпечення позову зводиться до абстрактних висновків.

Зазначав, що позивачем було доведено до відома суду, що реєстрація права власності за іпотекодержателем була скасована через технічні порушення процедури державним реєстратором, який реєстрував звернення на стягнення. Однак, постановою Київського апеляційного суду від 05.06.2024 року у справі № 752/10924/19 встановлено не просто технічні порушення процедури, а зроблено висновок про протиправний характер дій та прийнятих державним виконавцем рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру за ОСОБА_2 , та постановлено скасувати у державному реєстрі запис про власності ОСОБА_2 . При цьому, подача Авіловою Н.Л. до суду клопотання про скасування заходів забезпечення позову у справі № 752/10924/10 жодним чином не свідчить про вчинення нею дій щодо нібито відчуження квартири, а виключно вказує на те, що ОСОБА_1 на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, намагалась у повній мірі відновити своє порушене право.

Крім того, судом в оскаржуваній ухвалі не було зазначено, які конкретно докази було досліджено судом, що дозволило прийняти рішення про накладення арешту на майно відповідача, який саме зв`язок між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, при цьому, мотивування судом необхідності застосування заходів забезпечення позову зводиться до абстрактних та загальних висновків, які не відповідають вимогам вмотивованості (т. 2 а.с. 1-9).

29 квітня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Стахова А.О., в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін (т. 2 а.с. 47-57).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Боровець А.М. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити. Представник ОСОБА_2 - адвокат Стахов А.О. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси. Повідомлення ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Позивач ОСОБА_2 був сповіщений врученням повідомлення особисто про що є відмітка працівників пошти. Факт належного повідомлення ОСОБА_1 підтвердила її представник - адвокат Боровець А.М., належне сповіщення ОСОБА_2 підтвердив його представник - адвокат Стахов А.О. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Позивачка ОСОБА_3 була завчасно сповіщена поштовим повідомленням про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату поштового відправлення суду і факт належного сповіщення позивачки не заперечував її представник - адвокат Уланівський С.Є. (т. 2 а.с. 76-84).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. При цьому, участь сторін та їх представників в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою (частина 2 ст. 372 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вищезазначене та положення п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши копії наданих матеріалів справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру та заборони вчиняти ОСОБА_1 або іншим уповноваженим (довіреним) нею особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на розпорядження (продаж, дарування, відчуження, передання в оренду, іпотеку тощо) спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку відчуження предмету іпотеки відповідачем виникне реальна загроза невиконання можливого рішення суду про задоволення позову, тобто невжиття заходу забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З такими висновками колегія суддів погодилась не в повному обсязі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року № ETS № 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом (порівняйте: «Кудла проти Польщі» [GC], № 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, «Міфсуд проти Франції» [GC], № 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, судом встановлено, що предметом заявлених позовних вимог у цій справі є визнання за ОСОБА_2 права іпотекодержателя, яке виникло на підставі іпотечного договору, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гоменюк О.М., зареєстрований за №2226, за яким в іпотеку ОСОБА_1 було передано квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна: 000).

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що 24.07.2012 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики №24/07, відповідно до умов якого ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 позику у сумі 3972667 грн., що є еквівалентом 496600 доларів США, строком до 24.01.2013 (т. 1 а.с. 12).

З метою забезпечення повернення суми позики позичальник передає в іпотеку на користь продавця нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності ОСОБА_2 (п. 10 договору позики №24/07 від 24.07.2012) (т. 1 а.с. 12)

24.07.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до якого предметом іпотеки є нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності (т. 1 а.с. 13-16).

07.12.2018 року рішенням державного реєстратора КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіна О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 44487131 зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на вищевказану квартиру (т. 1 а.с. 29-30).

Постановою Київського апеляційного суду у справі № 752/10924/19 від 05.06.2024 року скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16.09.2021, ухвалене нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано рішення державного реєстратора КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіна О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №44487131 від 07.12.2018 та № 44487060 від 07.12.2018. Скасовано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 29330414, який внесений на підставі рішення державного реєстратора КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіна О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 44487131 від 07.12.2018. В іншій частині позовних вимог відмовлено (т. 1 а.с. 18-28).

На обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначав, що невжиття заходу забезпечення позову у разі задоволення позовних вимог ускладнить ефективний захист та поновлення порушених прав позивача, оскільки ОСОБА_1 може здійснити дії щодо відчуження спірної квартири.

Таким чином, беручи до уваги те, що між сторонами виник спір щодо визнання за ОСОБА_2 права іпотекодержателя, яке виникло на підставі іпотечного договору, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гоменюк О.М., зареєстрований за №2226, за яким в іпотеку ОСОБА_1 було передано квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна: 000), колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на вказане нерухоме майно може призвести до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, оскільки відповідач може вчиняти дії щодо відчуження на користь третіх осіб спірної квартири, право власності на яку, на даний час, зареєстроване за нею.

Такий захід забезпечення позову, як арешт спірної квартирою є співмірними із заявленими позивачем вимогами позовної заяви. При цьому, накладення арешту на спірну квартиру унеможливлює вчинення дій, спрямованих на відчуження вказаного нерухомого майна.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Вжиття вказаного заходу забезпечення позову, як арешт спірної квартири, не завдасть настільки істотних наслідків для усіх зацікавлених осіб, ніж якщо такі заходи вжиті не будуть. При цьому головну передумову для вжиття заходів забезпечення позову - забезпечення виконання рішення суду, слід в даному випадку розуміти так, що незастосування таких заходів може позбавити сенсу звернення до суду з позовом, що розглядається, навіть за умови його задоволення, та матиме своїми наслідками остаточне порушення права позивача, в той час як застосування вказаних заходів забезпечення позову може запобігти порушенню прав всіх зацікавлених осіб.

Стосовно вимог заяви позивача про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 або іншим уповноваженим (довіреним) нею особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на розпорядження (продаж, дарування, відчуження, передання в оренду, іпотеку тощо) квартирою АДРЕСА_1 , колегія суддів зазначає, що в даному випадку такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на вказану квартиру є достатнім для забезпечення виконання можливого рішення суду у даній справі, а тому підстав для застосування інших вказаних у заяві засобів забезпечення позову не вбачає.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про забезпечення позову у даній справі шляхом заборони ОСОБА_1 або іншим уповноваженим (довіреним) нею особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на розпорядження (продаж, дарування, відчуження, передання в оренду, іпотеку тощо) квартирою АДРЕСА_1 , а відтак, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Горлова Є.С. про забезпечення позову.

Посилання апелянта на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження вчинення відповідачем заходів, спрямованих на ускладнення або унеможливлення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а тому відсутні підстави для забезпечення позову, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи між сторонами існує спір. При цьому, підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 лютого 2025 року- скасувати.

Заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Горлова Єгора Сергійовича про забезпечення позову - задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна: 000).

В решті вимог заяви відмовити.

Стягувач: ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ).

Боржник: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ).

Строк пред`явлення постанови до виконання - три роки.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 13 червня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов