Справа № 643/1907/25
Провадження № 2/643/2328/25
04.06.2025 Салтівський районний суд міста Харкова у складі: головуючого судді Скотаря А.Ю., за участю секретаря судового засідання Серікової Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -
06.02.2025 позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання останніх такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що квартира не приватизована, основним її наймачем є батько позивачки ОСОБА_2 . Зараз у спірній квартирі зареєстрована позивачка, відповідачі та її неповнолітній син ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є батьками позивачки, які з квітня 2012 стали проживати в селі Березівка Борисівського району Білгородської області, рф. Спочатку вони доглядали бабусю позивача ОСОБА_8 , мешкали в належному їй на праві власності домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 . Потім батьки вирішили залишитись в рф, отримали громадянство росії. Сестра позивачки ОСОБА_9 17 червня 2016 року уклала шлюб з ОСОБА_10 , змінила прізвище на ОСОБА_11 і стала мешкати разом зі своїм чоловіком, а через рік-півтора разом із чоловіком та їх донькою ОСОБА_6 виїхали до батьків в рф, спочатку жили з батьками, а потім зі слів батьків переїхали в інше село, недалеко від їх місця мешкання. Ще одна сестра позивачки ОСОБА_4 з травня 2010 року проживає в м. Одесі, точна адреса її місця проживання позивачці невідома. 02 жовтня 2015 року вона у м. Одесі уклала шлюб з ОСОБА_12 . Факт її постійного проживання в м. Одеса підтверджується довідками з місць її роботи у зазначеному місті. Отже, відповідачі не мешкають за адресою спірної квартири більше ніж 10 років, житловою площею не цікавляться, квартплату та плату за комунальні послуги не вносять, добровільно залишили житлову площу, їх речей у квартирі немає, однак залишаються зареєстрованими у спірній квартирі.
Ухвалою суду від 07.02.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 27.02.2025 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.
Ухвалою суду від 14.04.2025 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду.
Позивачка та її представник у судове засідання не з`явились, представник позивачки подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутністю, позов задовольнити, у разі неявки відповідачів ухвалити заочне рішення.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації та розміщенням оголошення про виклик на офіційному сайті суду.
Зі згоди представника позивача суд розглянув справу в порядку заочного провадження на підставі наявних доказів, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини: згідно з копією ордеру № 891 від 20.06.1989 відповідачу ОСОБА_2 на склад сім`ї з п`яти осіб: ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_3 , доньки ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 надано право на заселення до гуртожитку для малосімейних у 2 кімнати загальною площею 30,8 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 12).
Отже сторони у справі є родичами, відповідачі є батьками, рідними сестрами та племінницею позивачки (а.с. 8, 10, 16-19).
Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщені осіб від 24.10.2024 за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 20).
Як убачається з копій паспортів громадян російської федерації, ОСОБА_2 отримав паспорт іншої держави 25.10.2019, де має зареєстроване місце проживання, ОСОБА_3 отримала паспорт громадянина рф 03.06.2015 (а.с. 13-15), з 2012 року останні постійно мешкають на території рф, що підтверджується довідками (а.с. 24-28).
З копій актів, складених сусідами позивачки, убачається, що в квартирі АДРЕСА_1 відповідачі не проживають з травня 2012 року (а.с. 21-23).
З копії довідки № 579 від 14.10.2015 ПП «Таврія-Плюс», яке знаходиться в м. Одеса, установлено, що ОСОБА_4 працювала на вказаному підприємстві на посаді продавця з 05.05.2010 до 28.12.2012 (а.с. 29).
Відповідно до копій довідок від 14.10.2015, 24.05.2018 ПП «Хьюман ресорис аутсорсинг компані», яке знаходиться в м. Одесі, ОСОБА_4 працювала у вказаній компанії на посаді продавця-консультанта з 02.01.2013 по теперішній час (а.с. 31, 32).
У відповідь на адвокатський запит, 04.11.2024 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області повідомило, що за період з 01.01.2012 по теперішній час відповідачі зі скаргами та заявами про перешкоджання ОСОБА_13 у проживанні в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 не звертались (а.с. 33).
З відповіді КНП «Міська поліклініка № 6» ХМР від 31.03.2025 на ухвалу суду про витребування доказів установлено, що відповідно до Реєстру медичних записів, записів про направлення та рецептів в електронній системі охорони здоров`я, відповідачі у період з 01.04.2020 до поліклініки не зверталися і медична допомога лікарями їм не надавалась. За період з 01.01.2013 до 01.04.2020 інформації про вищевказаних осіб у КНП «МП № 6» ХМР відсутня (а.с. 86).
Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як зазначено у ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.
Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Матеріали справи свідчать про те, що спірна квартира, не приватизована, на теперішній час у ній зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Поштова кореспонденція, направлена судом на адресу реєстрації відповідачів, повернута без вручення з відміткою «адресат відсутній».
Відомості про те, що відповідачі цікавляться спірним житлом відсутні. Також не встановлено, що спірну квартиру відповідачі залишили вимушено, що їм чинилися перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, що протягом строку не проживання на зазначеній житловій площі ними вживалися будь-які заходи щодо реалізації свого права на користування спірною квартирою, зокрема, фактів їх звернення до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду.
Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачами, судом також не встановлено.
За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У нормах матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, не встановлено обмежень щодо засобів доказування, якими можуть бути підтверджені факти, що входять до предмета доказування у справі.
Таким чином, суд вважає, що надані докази, зокрема акти щодо не проживання відповідачів у спірній квартирі більш шести місяців, наявність зареєстрованого місця проживання в іншій країні, відсутність даних про перешкоджання відповідачам у праві користування квартирою є належною правовою підставою для задоволення позову та приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 82, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 71, 72 ЖК України, суд-
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим примушенням у квартирі АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь держави судовий збір у розмірі 3028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень 00 копійок) у рівних частках по 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 копійок) з кожного.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована: АДРЕСА_4 .
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований: АДРЕСА_3 .
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована: АДРЕСА_3 .
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_3 .
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована: АДРЕСА_3 .
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована: АДРЕСА_3 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його оголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 12.06.2025.

Суддя А.Ю. Скотар