ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року

м. Харків

справа № 638/18688/23

провадження № 22-ц/818/578/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Тичкової О.Ю.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Держава Україна в особі: Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури, Святошинської окружної прокуратури міста Києва, Головного управління Національної поліції у місті Києві, Святошинського управління поліції у місті Києві,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційні скарги ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 та Максима Тимошенко, який діє в інтересах Святошинської окружної прокуратури м. Києва на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2024 року у складі судді Штих Т. В.,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом про стягнення з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 250 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури,.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що ОСОБА_1 06.03.2022 року о 21:00 було затримано за місцем його проживання у АДРЕСА_1 представниками тероборони міста Києва, які не представилися та жодних документів не надали. Під час затримання у нього було вилучено пістолет Форт 12р. № ВІ107446 разом із дозволом на зброю № НОМЕР_1 . З 22:00 06.03.2024 до 08:00 07.03.2024 ОСОБА_1 було поміщено до камери тимчасового тримання, при цьому не було складено жодних процесуальних документів. О 08:00 07.03.2024 прибув слідчий Святошинського УП ГУНП у м. Києві Цибровський І. В., який склад протокол у порядку ст. 208 КПК України та повідомив що до ЄДРДР буде внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 263 КК України. В цьому ж протоколі зазначено про факт вилучення пістолету Форт 12 р. разом із дозволом на зброю. 26.04.2022 ОСОБА_1 прибув на виклик слідчого у кримінальному провадження № 9999632 від 07.03.2022 та надав письмові пояснення. Слідча ОСОБА_3 ознайомила ОСОБА_1 із результатами експертизи, відповідно до якої вилучені у нього предмети не є вогнепальною зброєю. В подальшому ОСОБА_1 до Святошинського УП ГУНП у м. Києві не викликався, підозри чи повідомлення про підозру не отримував, постанови про закриття кримінального провадження не отримував. У листопаді 2022 року за його усним зверненням, позивачу стало відомо, що провадженя № 0000632 від 07.03.2022 закрито 17.05.2022, однак жодного повідомлення про це він не отримував. 05.06.2023 представника ОСОБА_1 безпосередньо в суді було ознайомлено з матеріалами кримінального провадження та надано копію постанови про закриття кримінального провадження. Постанова про закриття кримінального провадження № 9999632 від 07.03.2022 підтверджує незаконність затримання позивача 07.03.2022. Також тимчасово вилучене майно не було повернуто ОСОБА_1 у встновлені законом строки, хоча він неодноразово звертався до Святошинського УП ГУНП у м. Києві з проханням повернути йому пістолету Форт 12 р. разом із дозволом на зброю. Факт бездіяльності працівників поліції щодо несвоєчасного повернення належного позивачу майна підтверджено даними листа від 21.09.2023, а саме щодо надання слідчим слідчого відділу Святошинського управління поліції неповної інформації за результатами розгляду звернень ОСОБА_1 від 02.11.2022 та 04.04.2023.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2024 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 50 000 грн у рахунок відщкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями або бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури.

В решті позовних вимог відмовлено.

Судові витрати віднесено на рахунок держави Україна.

Рішення суду обгрунтовано тим, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є доведеними адже очевидним є той факт, що затримання, неповернення тимчасово вилученого майна в кримінальному провадженні, яке в подальшому було закрито у зв`язку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення, призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя та повернення майна. Проте керуючись принципами розумності та справедливості позов підлягає задоволеню частково.

Не погодившись з рішенням суду Чернявська Ольга Дмитрівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 та Максим Тимошенко, який діє в інтересах Святошинської окружної прокуратури м. Києва звернулись з апеляційними скаргами.

Апеляційна скарга Чернявської Ольги Дмитрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , обгрунтована невідповідністю висновків суду обставинам справи, а саме апелянт вважає, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями або бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури не відповідає глибині та характеру страждань позивача. Моральна шкода позивача полягала у тому, що його незаконне затримання та не повернення йому майна призвели до значних негативних наслідків для нього, до негативних переживань та душевних страждань, у тому числі, за себе, за свою сім`ю, її матеріальне становище. А смае, позивачу довелося тривалий час терпіти приниження, докладати великих додаткових зусиль для організації свого життя, для захисту від необґрунтованих звинувачень у злочинах, для захисту честі, гідності, а також докладати значних зусиль для з`ясування власне самого факту закриття кримінального провадження та отримання відповідної постанови. Станом на момент звернення із цим позовом ОСОБА_1 має чинну візу до Сполучених Штатів Америки, куди до цього відряджався для виконання завдань за професією, однак фігурування ОСОБА_1 у кримінальній справі може стати підставою для відмови у продовженні цієї візи, що позбавить ОСОБА_1 у майбутньому вести свою професійну діяльність за іноземними замовленнями. Крім того, у суді першої інстанції було заявлено клопотання про винесення окремої ухвали щодо посадових осіб Святошинської окружної прокуратури міста Києва та Святошинського управління поліції Головного управління міста Києва, яку позивач просив направити для вжиття заходів до Державного бюро розслідувань та/або Офісу Генерального прокурора. Однак, судом першої інстанції це клопотання було залишене без уваги. Просить змінити резолютивну частину рішення а саме стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури, стягнути з держави грошові кошти у розмірі 250 000 грн.

Апеляційна скарга представника Максима Тимошенко, який діє в інтересах Святошинської окружної прокуратури м. Києва обгрунтована тим, що рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та процесуального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування. Зазначив, що незаконність дій, бездіяльності або рішень органу досудового розслідування та прокуратури у примінальному провадженні №0000632 від 07.03.2022 судом у передбаченому ЦПК України порядку не встановлювалась та не визнавалась, доказів протилежного матеріали справи не містять. Тому суд безпісдтавно застосував до спірних правовідносин вимоги закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду . Також матеріали справи не містять доказів на підтвердження характеру та обсягу душевних страждань завданих позивачу внаслідок його законного затримання та вилучення пістолету. Просив рішення суду скасувати та у задоволені позову відмовити.

13.11.2024 ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала відзив на апеляціну скаргу Святошинської окружної прокуратури міста Києва, просила скаргу залишити без задоволення. Зазначила, що до позивача було застосовано процесуальні дії, що обмежували його права, як громадянина, тому не погоджується з доводами апелянта про неможливість застосування до сіпрних правовідносин вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Інші наведені у відзиві доводи аналогічні доводам викладеним в апеляційній скарзі ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1

26.11.2024 керівником Святошинської окружної прокуратури м. Києва подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в якому він просить задовольнити вимоги апеляційної скарги Святошинської окружної прокуратури міста Києві, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 відмовити. У відзиві зазначив, що ст. ст. 1, 2 Закону предбачений вичерпний перелік підстав для відшкодування моральної шкоди та розмір визначений цим Законом. У кримінальному провадженні №00000632 від 07.03.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України відносно ОСОБА_1 застосовано тимчасовий запобіжний захід у вигляді затримання, який у відповідності до положень ч.3 ст. 278 КПК України було скасовано того ж дня. Прокуром повідомлення про підозру ОСОБА_1 , не складалось та не вручалось. Враховуючи, що повідомлення про підозру особі не вручалось, прийнято рішення про закриття кримінального провадження. При цьому, згідно положень ч. 6 ст. 284 КПК України відсутній обов`язок повідомляти про результат досудового розслідування кримінального провадження ОСОБА_1 . Окрім того, службовим розлідуванням встановлено, що затримання ОСОБА_1 , проведено на законних підставах, у передбачений законом спосіб. Враховуючи викладене вважає, безпідставним застосування до спірних правовідносин вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та стягнення на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 250 тисяч гривень.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчинені злочину від 07.03.2022 ОСОБА_1 було затримано 07.03.2022 о 08:00. Також було здійслено обшук затриманої особи та у ОСОБА_1 вилучено пістолет Фарт 12р № ВІ107446, з магазином та набоями у ньому у кількості 12 шт. з маркуванням 5.56*45 U, дозвіл на зброю № НОМЕР_1 , пістолет без номеру, магазин з набоями до нього у кількості 8 шт. з маркуваннями 9 мм РАК, предмет схожий на ракетницю з маркуванням KOPHET ПРС UA K.26Ммм ПО 01100 (т. 1 а.с. 23-25).

Згідно витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань 07.03.2022 приблизно о 09:00 було виявлено гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зберігав при собі зброю без передбаченого законом дозволу (т. 1 а.с. 34).

До матеріалів справи долучена книга обліку осіб, яких поміщено до кімнат для затриманих Святошинського УП ГУНП №54-16, розпочата 01.01.2022, в якій відсутній запис про затримання ОСОБА_1 (т.1 а.с. 226-227).

Постановою про звільнення особи, затриманої в порядку ст. 208 КПК України від 07.03.2025 року ОСОБА_1 звільнено із приміщення Святошинського УП ГУНП у м. Києві, в якій зазначено, що отримати висновок експерта по вилученій у ОСОБА_1 зброї та баєприписах у органу досудового розлідування не представляється за можливим, що унеможливлює повідомити особі про підозру в вчиненні ним злочину передбаченого ч. 1 ст. 263 України, на протязі 24 годин (т.1 а.с 225).

З матріалів кримінального провадження №0000632 вбачається, що ОСОБА_1 07.03.2022 року був ознайомленний з пам`яткою про процесуальні права та обов`язки підозрюваного та написав заяву-зобов`язання про необхіднсть прибуття до Святошинського УП ГУ НП м. Київ по першому виклику працівників поліції (т. 1 а.с. 35-37).

У квітні 2022 року ОСОБА_4 звернувся до Святошинського ЦП ГУ НП м. Київ з поясненнями та повідомив, що під час обшуку за адресою місця проживання, співробітниками Святошинського УП ГУ НП м. Київ був вилучений пістолет Форд 12 та дозвіл на зброю (т. 1 а.с.39-40).

В матеріалах справи міститься відмова в погодженні повідомлення підозри ОСОБА_1 від 28.04.2022 року, підписана прокурором Святошинської окуржної прокуратури м. Києва О.Сергійчуком (т.1 а.с. 229)

Постановою від 04.05.2022 року закрито кримінальне провадження №0000632 від 07.03.2022 року, у зв`язку з тим, що слідчим в рамках досудового слідства не отримано достатніх доказів для повідомлення про підозру ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України (т.1 а.с. 44-46).

02.11.2022 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Начальника Святошинського управління поліції ГУНП у м. Києві в якій просив повернути тимчасово вилучене майно та надати офіційну відповідь щодо сттусу кримінального провадження. (т. 1 а.с. 29)

14.11.2022 надана відповідь за підписом Старшого слідчого Святошинського УП ГУНП у м. Києві, в якій вказано, що з приводу отримання вилученого майна необхідно звернутися до слідчого відділу Святошинського УП ГУНП у м. Києві в робоча дні понеділок та п`ятниці з 15:00 до 16:00 (т. 1 а.с. 30).

04.04.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського УП ГУ НП у м. Києві з заявою про повернення вилучених під час огляду речей, а саме пістолет Форд та дозвільне посвідчення на нього та копію про постанови про закриття кримінального провадження звернувся (т. 1 а.с. 26-27).

21.04.2023 надана відповідь за підписом Старшого слідчого Святошинського УП ГУНП у м. Києві з таким же змістом (т. 1 а.с. 28).

08.05.2023 представником позивача ОСОБА_2 до слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва подана скарга на бездіяльність, в якій вона просила зобов`язати уповноважених осіб Святошинського УП ГУНП у м. Києві негайно повернути тимчасово вилучене майно (т. 1 а.с. 57-58).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05 червня 2023 року у справі № 759/8416/23 вказана скарга залишена без розгляду (т. 1 а.с. 60).

29.06.2023 ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_1 направила до Святошинської окружної прокуратури м. Києва скаргу щодо незаконного затримання (т. 1 а.с. 61-64).

Листом від 21.09.2023 ОСОБА_2 повідомлено, що факти викладені в скарзі частково знайшли своє підтвердження, а саме щодо ненадання слідчим слідчого відділу Святошинського управління поліції неповної інформації за результатами розгляду звернень ОСОБА_1 від 02.11.2022 та 04.04.2023. За результатами проведення службового розслідування до винних осіб вжито заходів, передбачених Дисциплінарним статутом Національної поліціїУкраїни (т.1 а.с. 69 - 70).

Даними розписки від 12.05.2023 підтверджується, що ОСОБА_1 отримав від слідчого вилученіий у нього дозвіл на зброю та сам пістолет Форт 12р ( т. 1 а.с. 230).

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені у статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті: така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, її посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Норми статей 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).

Згідно із статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до Закону України «Про національну поліцію» національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Нормами статті 7 Закону України «Про національну поліцію» передбачено, що під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації. Обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією України і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції. Здійснення заходів, що обмежують права та свободи людини, має бути негайно припинене, якщо мета застосування таких заходів досягнута або немає необхідності подальшого їх застосування.

Статтею 8 Закону України «Про національну поліцію» визначено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліцейському заборонено виконувати злочинні чи явно незаконні розпорядження та накази. Накази, розпорядження та доручення вищих органів, керівників, посадових та службових осіб, службова, політична, економічна або інша доцільність не може бути підставою для порушення поліцейським Конституції та законів України.

Відповідно до частини сімнадцятої статті 3 КПК України слідчий - службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за дотриманням податкового законодавства, органу Державного бюро розслідувань, органу Державної кримінально-виконавчої служби України, підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Засади кримінального провадження, передбачені главою 2 КПК України, встановлюють, зокрема, верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, недоторканість права власності. Відповідно до статті 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160 - 166, 170-174 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Відповідно до статті 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить окремі норми: перша норма, яку закріплено в першому реченні першого пункту і яка має загальний характер, викладає принцип мирного володіння власністю; друга норма у другому реченні того ж пункту поширюється на випадки позбавлення права власності й передбачає для цього певні умови; третя норма, яку закріплено у другому пункті, допускає, що договірні сторони мають право, зокрема, контролювати використання власності відповідно до загального інтересу. Однак ці норми не є окремими, тобто не пов`язаними одна з одною. Друга і третя норми стосуються окремих випадків втручання у право на мирне володіння власністю, тому повинні тлумачитися за загальним принципом, закріпленим у першій нормі (ISMAYILOV v. RUSSIA, № 30352/03, § 31, від 06 листопада 2008 року).

Згідно зі статтею 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частинами другою, третьою статті 13 Закону № 266/94-ВР визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом № 266/94-ВР не передбачено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наданими позивачем доказами підтверджується, що його було затримано 07.03.2022, затримання тривало менше 24 годин, кримінальне провадженя розпочато 07.03.2022 року та було закрито 04.05.2022 року, тимчасово вилучене майно було повернуто 12.05.2023.

Встановивши обставини справи, дослідивши докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та застостував до них належні норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги прокуратури висновків суду в цій частині рішення суду не простовують. При цьому, у спірних правовідносинах правовою підставою для відшкодування шкоди є доведена протиправна бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування щодо неповернення вилученого майна, а не скасування чи аналіз відповідних процесуальних рішень.

Колегія суддів виходить з того, що моральна шкода, що завдана позивачу безпосередньо пов`язана з порушенням його прав, внаслідок чого він зазнав душевних страждань, має бути компенсована відповідним розміром відшкодування, достатнім для відновлення втраченої психологічної рівноваги, однак не повинна бути джерелом збагачення останнього за рахунок відповідача.

У контексті зазначеного колегія суддів не погоджується з висновком місцевого суду про стягнення на відшкодування завданої моральної шкоди 50 000 грн, оскільки зазначений розмір є значно завищеним та належними доказами і обставинами справи не доведений.

Позивачем не надано належних доказів на підствердження того, що в результаті порушення його прав з боку органів досудового слідства він зазнав страждання через врату життєвих зв`язків, погіршення здоров`яабо приниження честі , гідності та ділової репутації.

Тому судова колегія вважає правильни змінити розмір відшкодування моральної шкоди та стягнути із Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 20 000, 00 грн. Ця сума відповідає загальним принципам розумності та справедливості та буде достатньою для компенсації завданих позивачу негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до пунктів 3,4 ч. 1, ч.4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.

З огляду на зазначене апеляційна скарга ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, апеляційна скарга Максима Тимошенко, який діє в інтересах Святошинської окружної прокуратури м. Києва підлягає задоволенню частково, а рішення суду - зміні в частині розміру суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга Святошинської окружної прокуратури м. Києва задоволена частково, а позивач звільнений від сплати судового збору, згідно даних квітанції судовий збір при зверненні до суду зі скаргою Святошинської окружної прокуратури м. Києва було сплачено Київською міською прокуратурою та саме на користь останньої відповідач просив стяягнути компенсацію судового збору, належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені судові витрати по оплаті судового збору при поданні апеляційної скарги у розмірі 300 грн Київській міській прокуратурі.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Максима Тимошенко, який діє в інтересах Святошинської окружної прокуратури м. Києва задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2024 року- змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 20 000 грн (двадцять тисяч гривень).

Компенсувати Київській міській прокуратурі судовий збір за апеляційну скаргу у розмірі 300 (триста) грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 13 червня 2025 року.

Головуючий: О.Ю. Тичкова

Судді: О.В. Маміна

Н.П.Пилипчук