Справа № 206/568/24
(2/199/319/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

21.05.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Циганок К.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

02 лютого 2024 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська звернувся до позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 19 березня 2021 року та 02 серпня 2021 року між сторонами було укладено два договори позики у вигляді розписок, за якими відповідач отримав від позивач у позику 7300 доларів США та 5000 доларів США відповідно, зобов`язавшись повернути позики за першою вимогою. Із вимогами про необхідність повернення позики позивач неодноразово звертався до відповідача усно, однак останній такі вимог ігнорує, кошти не повертає, що і зумовило звернення до суду із даним позовом, в якому позивач просив суд стягнути вказані позики в повному обсязі.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2024 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявлених недоліків.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024 року позовну заяву повернуто позивачу.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2024 року матеріали позовної заяви направлено для розгляду за підсудністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судових засідань в режимі відеоконференції.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвалами Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року судом витребувано докази, також відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про забезпечення позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про забезпечення позову. Вказана ухвала постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року залишена без змін.

18 грудня 2024 року стороною позивача подана позовна заява в останній (остаточній редакції), за змістом якої позовні вимоги пред`явлені саме до відповідача ОСОБА_4 , а розмір та мотивування таких позовних вимог залишились незмінними.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2025 року, постановленою без оформлення окремим процесуальним документом, однак із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги в останній редакції (до відповідача ОСОБА_4 ) підтримала, наполягала на задоволенні позову з викладених у ньому підстав та обставин шляхом стягнення заборгованості за договорами позики у валюті доларах США.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з тих підстав, що розписки складено із порушенням вимог, вони не є борговими документами, вимогу про повернення позики до подання позову стороною позивача відповідачу не пред`являлось, долучені позивачем копії матеріалів кримінального провадження належним чином не завірені, а тому не є належними доказами. Також представником відповідача подано додаткові пояснення у справі, в яких представник просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з тих підстав, що в розписках відсутні ідентифікуючі позикодавця дані (дата народження, РНОКПП, паспорті наді, адреса місця проживання), а відтак стороною позивача не подано доказів, що саме позивач є позикодавцем, а отже і відсутні докази укладення між сторонами по справі договорів позики. Послалась представник відповідача і на те, що розписки за своїм змістом не фіксують факт отримання відповдіачем коштів.

Вислухавши представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що 19 березня 2021 року між позивачем, як позикодавцем, та відповдіачем, як позичальником, було укладено договір безпроцентної позики, за умовами якого відповідач отримав у позику грошові кошти в розмірі 7300 доларів США, зобов`язавшись її повернути за першою вимогою, підтвердивши факт отримання грошей та своє зобов`язання відповідною розпискою, копія якої наявна в матеріалах справи, а оригінал було оглянуто судом в судовому засіданні.

02 серпня 2021 року між позивачем, як позикодавцем, та відповдіачем, як позичальником, було укладено ще один договір безпроцентної позики, за умовами якого відповідач отримав у позику грошові кошти в розмірі 5000 доларів США, зобов`язавшись її повернути за першою вимогою, підтвердивши факт отримання грошей та своє зобов`язання відповідною розпискою, копія якої наявна в матеріалах справи, а оригінал було оглянуто судом в судовому засіданні.

02 лютого 2024 року позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення заборгованості за двома вищевказаними договорами позики.

30 жовтня 2024 року, 12 грудня 2024 року стороною позивача направлено відповідачу на зареєстровану у встановленому законом порядку адресу його місця проживання письмові вимоги про необхідність повернення позики у дводенний строк. Про направлення таких вимог було повідомлено сторону відповідача і підчас судових засідань в ході розгляду справи по суті. Станом на момент ухвалення у даній цивільній справі рішення суду суми позики повернуті відповідачем не були ні повністю, ні частково, в зв`язку із чим заборгованість відповідача перед позивачем на час розгляду справи складає заявлені до стягнення 12300 доларів США.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначеного вище договору, врегульовані нормами ЦК України, СК України.

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є договір позики (ст.1046 ЦК України).

Нормою ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частинами 1, 3 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Положеннями ст.545 ЦК України передбачено, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Нормою ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст.16 ЦПК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи на підставі таких доказів фактичні обставини спірних правовідносин сторін в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Підтвердження відповідачем отримання грошових коштів від позивача не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Наведений правовий висновок суду узгоджується із правовими позиціями Великої Палат Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі №464/3790/16-ц, а із правовими позиціями Верховного Суду у постановах від 08 липня 2019 року по справі №524/4946/16-ц, від 01 серпня 2019 року по справі №581/63/17, від 03 квітня 2020 року по справі №561/910/18, від 08 жовтня 2020 року по справі №194/1126/18, від 02 листопада 2020 року по справі №642/8193/16-ц, від 17 лютого 2021 року по справі №750/13632/18.

Законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин сторін та розгляду справи, не передбачено заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення. Такі правові висновки суду підтверджуються правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року по справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц, від 16 листопада 2022 року по справі №301/2052/18.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході розгляду справи знайшов підтвердження факт укладення між сторонами двох договорів позики від 19 березня та 02 серпня 2021 року, за якими позивачем є позикодавцем, а відповідач позичальником, форма та зміст таких договорів відповідають вимогам законодавства, зокрема положенням ст.1047 ЦК України. Свої договірні зобов`язання позивачем виконано в повному обсязі та надано позичальнику позику в обумовленій договором сумі та формі. Натомість, відповідач своє зобов`язання у визначені договором строк та порядок не виконав, оскільки оригінал боргового документу було надано суду для огляду та він дотепер знаходиться у позивача, що зумовило виникнення у останнього права на звернення до суду із даним позовом задля стягнення заборгованості в примусовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, засновані на законі, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому суд критично оцінює та не приймає до уваги твердження сторони відповідача про недоведеність укладення між сторонами договорів позики, недоведеність передачі коштів. Такі твердження суд оцінює як обраний стороною відповідач спосіб захисту від пред`явлених позовних вимог, спрямований на уникнення матеріальної відповідальності за невиконане цивільне договірне зобов`язання. Той факт, що позика за обома вищевказаними договорами була надана саме позивачем, як позикодавцем, підтверджується наявністю оригіналів вказаних розписок саме у сторони позивача, в яких вказано прізвище, ім`я та по батькові саме позивача, як позикодавця, а також зміст копій матеріалів кримінального провадження, наданих суду стороною позивача. Той факт, що позика за обома вищевказаними договорами була отримана саме відповідачем, як позичальником, підтверджується зазначенням у текстах розписки прізвища, ім`я та по батькові саме відповідача, а також реквізитів його паспорту в контексті відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру щодо відповідача, копії паспорту «книжечки» громадянина України на ім`я відповідача, копією листа ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 19 лютого 2025 року, в якому вказано реквізити паспортів громадянина України у вигляді ID-картки та паспорта «книжечки», якими документувався відповідача та які (реквізити) збігаються із тими, що вказані у розписках та відомостях з Єдиного державного демографічного реєстру щодо відповідача. Також наведений факт підтверджується і змістом копій матеріалів кримінального провадження, наданих суду стороною позивача. Крім того, як згідно норми ст.1047 ЦК України, так і згідно наведених вище правових висновків Верховного Суду на підтвердження факту укладення договору позики, а також передачі коштів за таким договором може бути надана розписка позичальника, що має місце у спірних правовідносинах сторін по даній справі щодо обох договорів позики. Разом з тим, зміст такої розписки з огляду на інші матеріали справи, дозволяє ідентифікувати, що зазначено вище, відповідача як позичальника та позивача як позикодавця, а також містить посилання про отримання відповдіачем коштів саме у борг із зобов`язанням їх повернути, а отже підтверджує виникнення позикових зобов`язань.

Аналогічним чином суд оцінює та не приймає до уваги як підставу для відмови у задоволенні позову твердження сторони відповідача про те, що позивачем не пред`явлено вимоги до відповідача про повернення позики, зокрема до подання позову до суду, оскільки саме подання позову до суду вже волевиявленням, адресованим відповідачу щодо необхідності повернення позики. Більш того, вже в ході розгляду справи стороною позивача декілька разів направлялись відповідачу письмові вимоги про необхідність повернення останнім позик, які дотепер виконані ні повністю, ні частково не були.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів в рівних частках на користь позивача сплачений останнім при зверненні до суду судовий збір в розмірі 4697,37 гривень.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.11, 15, 16, 202, 205, 207, 526, 530, 541, 543, 610-612, 626, 639, 525, 629, 1046-1050 ЦК України, ст.ст.36, 60, 61, 65, 73 СК України, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути зі ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 19 березня 2021 року в розмірі 7300 доларів США, заборгованість за договором позики від 02 серпня 2021 року в розмірі 5000 доларів США, а всього 12300 доларів США.

У порядку розподілу судових витрат по справі стягнути зі ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 4697,37 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко