У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.06.2025 Справа №607/11979/25 Провадження №2-з/607/47/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Дзюбича В.Л., за участю секретаря с/з Кочмар С.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лещенко Світлана Вікторівна про забезпечення доказів до подачі позовної заяви, -

у с т а н о в и в :

11.06.2025 через систему «Електронний суд» до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області звернулася представник ОСОБА_1 адвокат Лещенко Марина Олегівна про забезпечення доказів, шляхом витребування в приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Захарків Т.Б. (46003, м. Тернопіль, вул. Котляревського,69, прим.164,165) належним чином засвідчену копію матеріалів спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько заявника - ОСОБА_3 .

Після його смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на: житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0500 га кадастровий номер :01:006:0243, яка розташована в АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,1349 га кадастровий номер :02:004:0099, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та мати покійного ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся заявника ОСОБА_2 .

В встановлений законом строк ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулися до нотаріуса з метою подання заяви про прийняття спадщини після смерті бабусі, однак нотаріус повідомила, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 заведена приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Захарків Т.Б.

Відповідно, заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були направлені до приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Захарків Т.Б

На сьогоднішній день невідомо за чиєю заявою приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Захарків Т.Б. була заведена спадкова справа.

На даний час ОСОБА_1 , позбавлена можливості захистити свої права та інтереси в судовому порядку, оскільки не володіє інформацією про спадкоємців, а відтак не може визначити підсудність майбутнього позову про визнання частки в праві власності незначною та виконати вимоги процесуального закону в частині зазначення у позові інформації про відповідача (відповідачів), а пред`явлення позовів до невідомих осіб, без зазначення відповідача (відповідачів), ЦПК України не допускає, а тому вимушена просити витребувати вказану інформацію до пред`явлення позову до суду.

В судове засідання представник заявника не з`явилася, подавши суду заяву про розгляд справи у її відсутності, заяву підтримала та просила суд задовольнити.

Суд, дослідивши матеріали заяви про забезпечення доказів, вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити, виходячи з наступного.

За змістом норм ч.ч.1-3 ст.116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом. Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

Згідно із вимог п.п. 4,5 ч. 1 ст. 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів повинні бути вказані докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні, а також обґрунтування необхідності забезпечення таких доказів.

Отже, забезпечення доказів - це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів. Підставою забезпечення доказів є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів або засіб доказування може бути втрачений.

Забезпечення доказів - це оперативне закріплення у встановленому цивільним процесуальним законом порядку відомостей про факти, яке вчиняється суддею з метою використання їх як доказів при розгляді та вирішенні цивільних справ у суді. Забезпечення доказів у жодному випадку не можна ототожнювати із їх дослідженням або оцінкою. Єдина мета забезпечення доказів це їх фіксація для забезпечення можливості їх дослідження та оцінки при подальшому розгляді справи.

Розглядаючи заяву про забезпечення доказів, суд має з урахуванням обґрунтування необхідності забезпечення доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що зволікання з цим питанням поставить під загрозу можливість подання доказів у майбутньому (вони можуть бути знищені, пошкодженні, витратити свою доказову цінність тощо).

Системний аналіз норм статей 116 та 117 ЦПК України дає підстави вважати, що необхідність забезпечення доказів виникає, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній 26.11.2019 у справі №401/1824/17.

Слід зауважити, що процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено. Тобто забезпечення доказів це механізм не лише здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, а й насамперед запобігти їх імовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 901/845/18.

Разом з тим, заяву про забезпечення доказів, подану в порядку статей 116-117 ЦПК України, слід відрізняти від клопотання про витребування доказів, яке може бути подане учасником справи відповідно до статті 84 ЦПК України, оскільки вони є різними за своєю правовою природою.

Більш того, потрібно розрізняти витребування доказів як спосіб забезпечення доказів, що в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим (статті 116-119 ЦПК України), та витребування доказів як допомогу суду особам, котрі беруть участь у справі, у поданні відповідно доказу, який неможливо отримати самостійно (стаття 84 ЦПК України).

Суд при вирішенні питання про забезпечення доказів має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення доказів; забезпечення збалансованості прав та інтересів сторін; наявності взаємозв`язку між забезпеченням доказів, витребуванням певної інформації, і предмету позовних вимог, а також запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб учасників даного судового процесу, а також те, що є наявні підстави вважати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Ці обставини суд вважає істотними і необхідними для забезпечення доказів.

Крім того, на переконання суду, під час розгляду заяви про забезпечення доказів шляхом їх витребування мають бути наявні підстави вважати, що відповідні документи перебувають або можуть перебувати у володінні відповідної фізичної або юридичної особи з метою дієвості такого заходу, оскільки ухвала про забезпечення доказів шляхом їх витребування є виконавчим документом та виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень (ч. 11 ст. 118 ЦПК України).

Надавши оцінку заяві про забезпечення доказів з урахуванням викладених у ній обставин, суд дійшов висновку, що заява не відповідає критеріям, визначеним у ч.1 ст. 116 ЦПК України, оскільки не містить обґрунтування наявності реальних ризиків чи загроз того, що докази, про забезпечення яких просить представник заявника можуть бути втрачені або їх збирання або подання стане згодом неможливим чи утрудненим.

Сама по собі необхідність витребування документів, які заявник не може отримати, не є достатньою підставою для забезпечення доказів шляхом їх витребування.

Представник ОСОБА_1 в заяві про забезпечення доказів зазначає, що на адвокатський запит про надання інформації про коло спадкоємців після смерті ОСОБА_2 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_3 , нотаріусом Захарків Т.Б. відповідні не надано.

Суд зауважує, що представником заявника не долучено до заяви про забезпечення доказів відповідного адвокатського запиту, який адресований приватному нотаріусу Захарків Т.В., а також не надано доказів відправлення вказаного запиту нотаріусу, як і не надано доказів факту отримання чи неотримання такого запиту нотаріусом.

Крім цього, представником заявника у заяві про забезпечення доказів не зазначається жодної інформації про те, чи зверталась ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Захарків Т.Б. із запитами (заявами) про наявність відкритої спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 і які результати розгляду такого запиту нотаріусом.

Отже, суд вважає, що представником заявника не доведено, що збирання або подання відповідних доказів є утрудненим для ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що заявником належним чином не обґрунтовано та не доведено необхідності вжиття заходів забезпечення доказів, а тому суд вважає за необхідне в задоволенні заяви про забезпечення доказів відмовити, в зв`язку з її необґрунтованістю та недоведеністю.

Керуючись статтями 116, 117, 118, 260, 261, 354 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лещенко Світлана Вікторівна про забезпечення доказів до подачі позовної заяви, відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий суддя В. Л. Дзюбич