Дата документу 04.06.2025 Справа № 335/688/24
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/688/24 Пр. № 22-ц/807/875/25Головуючий у 1-й інстанції: Алєксєєнко А.Б. Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.

за участі секретаря Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського (нова назва Вознесенівського) районного суду м.Запоріжжя від 14 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та встановлення факту перебування особи на утриманні на момент смерті,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Маркової Ю.В., звернулась до суду з позовом (т.с.1 а.с.2-8) до ІНФОРМАЦІЯ_1 у якому просила суд встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 1996 року по червень 2023 року та факт перебування позивача на утриманні ОСОБА_3 на момент його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позову позивач зазначала, що у 1995 році позивач познайомилась з ОСОБА_3 , через деякий час вони почали зустрічатися, а згодом проживати разом однією сім`єю та вести спільний побут за місцем реєстрації ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Вони проживали разом, як подружжя без реєстрації шлюбу протягом 26 років, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проводили разом час, мали сумісний відпочинок, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки.

26.01.2023 року ОСОБА_3 був призваний до лав Збройних Сил України ІНФОРМАЦІЯ_3 та останній проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 . За час проходження військової служби вони постійно підтримували тісний зв`язок та позивач чекала його повернення додому. Проте, 21.06.2023 року вона отримала сповіщення про те, що її чоловік старший солдат ОСОБА_3 загинув поблизу н. п. Новодарівка, Пологівського району Запорізької області ІНФОРМАЦІЯ_2 . З моменту мобілізації на військову службу та до моменту смерті ОСОБА_3 позивач перебувала на його утриманні, оскільки не була працевлаштована та не мала постійного доходу, а тому грошові кошти, які надсилав їй цивільний чоловік, були єдиними коштами для її існування.

Після смерті ОСОБА_3 позивач звернулась до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо призначення їй одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю цивільного чоловіка, проте 24.10.2023 у видачі одноразової грошової допомоги було відмовлено.

Таким чином підставою звернення позивача до суду стало те, що для реалізації її права на отримання одноразової грошової компенсації виникла необхідність у становленні факту спільного проживання однією родиною разом із ОСОБА_3 на момент смерті та встановлення факту перебування позивачки на його утриманні, а відтак вона змушена звернутися до суду з вказаним позовом.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Алєксєєнка А.Б. (т.с.1 а.с.142). Ухвалою суду першої інстанції від 22.03.2024 (т.с.1 а.с.192) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 14.02.2025 року (т.с.2 а.с.147-151) у задоволенні вищезазначеного позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі (т.с.2 а.с.156-166) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В автоматизованому порядку 21.03.3035 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Онищенка Е.А. та Трофимову Д.А. (т.с.2 а.с.172). Ухвалою апеляційного суду від 24.03.2025 року (т.с.2 а.с.173-175) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 07.04.2025 року (т.с.2 а.с.176). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 08.04.2025 року (т.с.2 а.с.177), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с.2 а.с.178), приймаючи до уваги відповідне навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та відповідний штат суддів Запорізького апеляційного суду (10) взагалі.

Відповідач подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с.2 а.с. 193-209). Третя особа не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу сторони позивача у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

25 квітня 2025 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів" № 4273-IX, за змістом якого: - внесено до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» такі зміни: «1. Пункт 3-1 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено підпунктом 3 такого змісту: «3) змінити найменування місцевих загальних судів, перелік яких визначається додатком до цього Закону. Зміна найменування місцевого загального суду не призведе до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду»; Доповнено додатком такого змісту: «Додаток до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ Перелік місцевих загальних судів, що перейменовуються…Змінити найменування таких місцевих загальних судів… 7) у Запорізькій області: Куйбишевський районний суд Запорізької області на Кам`янський районний суд Запорізької області; Жовтневий районний суд Запорізької області на Олександрівський районний суд м. Запоріжжя; Ленінський районний суд м. Запоріжжя на Дніпровський районний суд м. Запоріжжя; Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя на Вознесенівський районний суд м. Запоріжжя…». Державна реєстрація змін до відомостей про місцеві загальні суди, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, які випливають із цього Закону, здійснена 30 квітня 2025 року (тс. 2 а.с. 217).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 215) розгляд цієї справи призначено в режимі відео конференції в порядку задоволення клопотання представника позивача ОСОБА_4 адвоката Гасанової М.Ю. (т.с. 2 а.с. 210- 214).

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі позивач ОСОБА_4 додатково через свого представника, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України (т.с. 1 а.с. 189-192), всі учасники цієї справи не з`явились, окрім представника позивача ОСОБА_4 адвоката Гасанової М.Ю. (т.с. 2 а.с. 212) в режимі відеоконференції, про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Однак, за змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Апеляційний суд не визнавав обов`язковою у цій справі явку будь-кого з учасників цієї справи, які не з`явились, у дане судове засідання у цій справі.

Також, за змістом ст. 212 ч. 5 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду… несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за присутності представника позивача ОСОБА_4 адвоката Гасанової М.Ю. (т.с. 2 а.с. 212) в режимі відеоконференції.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді доповідача, пояснення представника позивача - апелянта в режимі відеоконференції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_4 в особі представника Гасанової М.Ю. у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1), … змінити рішення (п.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для …зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

Згідно із ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами статті 35 і глави 9 розділу III цього Кодексу з особливостями, зазначеними у статті 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, правильно керувався ст.ст. 4, 12 - 13, 76-81, 89, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України та правильно виходив із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України (правовий висновок ВП ВС, викладений у постанові від 18.01.2024 року у справі ЄУН 560/17953/21, якій є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою у паспорті громадянина України серії НОМЕР_2 (копія т.с. 1 а.с. 14-14 зворот).

Місце проживання позивача ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відміткою у паспорті ОСОБА_1 (копія т.с. 1 а.с. 11-12).

Як вбачається з матеріалів справи (копія т.с. 1 а.с. 69-97), ОСОБА_3 26.01.2023 був призваний на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_3 . Згідно із лікарським свідоцтвом про смерть №697 від 21.06.2023 року (т.с. 1 а.с. 94) ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у населеному пункті Новодарівка, Пологівського району, Запорізької області внаслідок військових дій, причина смерті: множинні переломи черепу та кісток обличчя. Вибухова травма. Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , яке видано 26.06.2023 року Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №1426, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.с. 1 а.с.93).

Як вбачається з повідомлення про смерть (копія т.с. 1 а.с. 86) старший солдат ОСОБА_3 , водій протитанкового відділення протитанкового взводу механізованого батальйону, військової частини НОМЕР_1 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 в бою поблизу н.п.Новодарівка Пологівського району Запорізької області.

17.10.2023 позивач звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про нарахування та виплату їй, як цивільній дружині загиблого (померлого) військовослужбовця ОСОБА_3 , одноразової грошової допомоги у розмірі та порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 24.10.2023 №3/5627 (т.с. 1 а.с. 138) ОСОБА_1 відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги через відсутність документального підтвердження її права на призначення та отримання одноразової грошової допомоги.

Позивач вважає, що має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця ОСОБА_3 оскільки проживала з останнім однією сім`єю у період з 1996 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та у період з січня 2022 року до моменту загибелі ОСОБА_3 перебувала на його утриманні.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту їх спільного проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).

Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталенихобставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19.

Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а такождостатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що на підтвердження позовних вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та перебування позивача на утриманні загиблого позивачем надано суду такі докази: - копії платіжних інструкцій про сплату комунальних послуг позивачем за адресою місця реєстрації ОСОБА_3 за грудень 2018 року, за квітень 2019 року, за серпень 2019 року, червень 2019 року, березень 2020 року (т.с. 1 а.с. 15-18); - світлини, зокрема, на яких зображено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на святах, відпочинку(т.с. 1 а.с. 19-53); - скриншоти листування позивачки із загиблим ОСОБА_3 у месенджерах (т.с. 1 а.с. 54-68); - копії платіжних інструкцій про переказ Івченком В.В. грошових коштів на рахунок позивачки (т.с. 1 а.с. 98-106); - скриншоти платежів з банківської картки, зокрема щодо поповнення мобільного рахунку на абонентський номер НОМЕР_4 під назвою « ОСОБА_5 » (т.с. 1 а.с. 107-123); - відомості з Пенсійного фонду України про доходи ОСОБА_1 у період з 1998 по 2022 рік (т.с. 1 а.с. 124-136); - копію матеріалів службового розслідування за фактом загибелі ОСОБА_3 в яких наявний корінець сповіщення №79 та повідомлення про смерть №с/4133, відповідно до якого ОСОБА_1 було повідомлено про загибель ОСОБА_3 та картка соціально-демографічного вивчення військовослужбовця у якій в графі дружина зазначено ОСОБА_1 (т.с. 1 а.с. 69-97).

Разом з цим, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного до висновку, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимим доказами факт її проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 1996 по червень 2023 року.

Так, на правильне переконання суду першої інстанції листування позивачки з загиблим ОСОБА_3 , періодичні перекази грошових коштів останнім на її рахунок та поповнення нею мобільного рахунку ОСОБА_3 , свідчить про наявність між ними певних відносин, разом з цим не є доказами наявності юридичного факту спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків подружжя із померлим.

Суд першої інстанції також правильно критично оцінив надані позивачкою у якості доказів копії платіжних інструкцій про сплату комунальних послуг за адресою реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , враховуючи те, що до матеріалів справи не долучено доказів, які підтверджують місце реєстрації ОСОБА_1 за цією адресою, як і не надано доказів на підтвердження факту її проживання за вказаною адресою. Крім того, загальний розмір оплати становить 18,7 грн., а максимальна сума оплати не перевищує 5,00 грн.

Щодо наданих позивачем фотографій, то суд першої інстанції правильно зазначав, що вони містять спільні світлини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , поряд з цим вони не є належними доказами існування між сторонами саме відносин, які притаманні шлюбним, а наприклад не дружнім.

Водночас, проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Так само факт того, що позивачку було сповіщено про загибель ОСОБА_3 та остання займалась організацією поховання ОСОБА_3 , не підтверджує факту їх спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Факт зазначення у картці соціально-демографічного вивчення військовослужбовця ОСОБА_3 у графі дружина - ОСОБА_1 не є безумовним свідченням про те, що позивач та загиблий проживали однією сім`єю.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що надані позивачкою документи перелічені вище, достатньо і достовірно не підтверджують факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю, а саме: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків.

Факт проживання позивачки з ОСОБА_3 однією сім`єю, фактично підтверджував лише один допитаний в судовому засіданні свідок, який загальними рисами пояснив суду першої інстанції те, що у нього не виникало ніяких сумнівів про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мешкали саме як родина.

Разом з цим, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мешкали у квартирі, яка належить ОСОБА_1 по АДРЕСА_3 .

Як судом було встановлено вище, місце проживання позивача ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, позивач у позовній заяві посилається на те, що вона разом з ОСОБА_3 мешкали саме у його будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції правильно зазначав, що Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання з померлим однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Суд першої інстанції правильно зазначав, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідні докази, які в сукупності можуть підтвердити, зокрема ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Вказані обставини судом першої інстанції у цій справі не було встановлено, а покази свідка не підкріплені письмовими доказами на підтвердження ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків подружжя.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц зазначено, що показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні світлини самі по собі не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 307/2789/21. Подібні правові висновки викладено і у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16, провадження № 61-11607св18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16, провадження № 61-44641св18, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, провадження № 61-5296св19, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16, провадження № 61-42601св18, від 18 жовтня 2023 року в справі № 201/11673/20, провадження № 61-10383св23.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не довела належними, допустимим та достатніми доказами факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зокрема ведення ними спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, а відтак, і наявність підстав для задоволення судом у цій справі її вказаної позовної вимоги позивача.

Разом із тим, апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції допустився помилки у цій справі у початку періоду, а саме: з 1996 року по 19 червень 2023 року, за якій позивач мала право просити, а суд першої інстанції - взагалі встановлювати у цій справі факт проживання позивача, як жінки, однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Оскільки, інститут спільного проживання осіб, як чоловіка і жінки, було введено в національне законодавство Сімейним кодексом України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, а саме: 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив.

Крім того, ст. 25 СК України, який набрав законної сили з 01.01.2004 року, передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одномушлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. Тому, для застосування положень СК України, які є чинними з 01.01.2004 року, необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Проте, апеляційним судом встановлено, що позивач при вирішенні питання про початок відліку строку її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у цій справі виходила з 1996 року.

Тому, вказаний факт, про якій позивач просить у цій справі, за наявності для цього належних, допустимих доказів у цій справі, зі сторони позивача міг бути встановлений судом лише з 01.01.2004 рокупо день смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , і лише за умови, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не перебували у цей період в іншому зареєстрованому шлюбі (однак, докази останнього у матеріалах цієї справи та, зокрема відповідний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису на підтвердження/спростування перебування /не перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у період часу з 01.01.2004 року по 19.06.2023 року в іншому зареєстрованому шлюбі у цій справі відсутні та апеляційному суду стороною апелянта не надані).

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позову позивача у цій справі в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 1996 року по 31.12.2003 року, однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не по суті, а саме через відсутність такого інституту спільного проживання осіб як чоловіка і жінки у Кодексі про шлюб та сім`ю Української РСР взагалі, який діяв до 01 січня 2004 року, та, відповідно, права суду встановлювати такий факт за цей період у судовому порядку у цій справі взагалі, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні у цій частині відмови позивачу у задоволенні її позову у редакції цієї постанови.

Також, щодо вимоги позивача у цій справі про встановлення факту перебування на утриманні, то суд першої інстанції правильно зазначав, що при зверненні до суду позивачка вказувала на те, що встановлення такого факту їй необхідно для призначення одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві визначений Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.

У пункті 5 Порядку № 975 регламентовано, зокрема, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста.

За змістом п.9 постанови КМУ від 25 грудня 2013 року № 975 до членів сімей загиблих (померлих) осіб, належать жінка (чоловік), з якою (яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених пунктом 1 Постанови №168, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15000000,00 грн., яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні. Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Відповідно до ч.2 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються: 1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону; 2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні; 3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

Зазначений перелік осіб, які, згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», мають право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, є вичерпним.

Разом із цим, помилковим є висновок суду першої інстанції у цій справі про те, що підставою для відмови для встановлення факту перебування позивача на утриманні ОСОБА_3 на момент смерті останнього є виключно те, що вимога про встановлення факту перебування на утриманні є похідною від встановлення факту спільного проживання позивача із померлим, як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу.

Так, дійсно, якщо суд першої інстанції правильно відмовив позивачу у цій справі у встановленні факту того, що позивач, як жінка, проживала із ОСОБА_3 , як чоловіком, на день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то дійсно вона не є членом сім`ї цього чоловіка.

Проте, відмова у встановленні судом першої інстанції вищезазначеного факту (про проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу) у цій справі не виключала повністю можливість встановлення судом першої інстанції у цій справі іншого факту за вищезазначеним позовом позивача у цій справі, а саме: факту перебування позивача, як іншої особи, на утриманні ОСОБА_3 на день смерті останнього.

Оскільки, у пункті 5 Порядку № 975 регламентовано, зокрема, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами 1) членам сім`ї, 2) батькам та 3) утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста.

У редакції ст. 16-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», чинній на дату смерті військовослужбовця, зазначено, що: «… Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Згідно із ст. 31 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Ч. 6 ст. 30 вказаного Закону визначає, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісті військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (ст. 31).

Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проте, апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 , є:

- особою ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 11-13), тобто останній станом на день смерті ОСОБА_3 19.06.2023 року було лише повних 54 (п`ятдесят чотири) роки,

- тобто вона була повнолітньою та працездатною особою (належні, допустимі докази протилежного (відповідні довідки МСЕК про наявність у позивача І чи ІІ групи інвалідності тощо) у матеріалах цієї справи відсутні та стороною позивача - апелянта апеляційному суду не надані),

- мала можливість працювати та отримувати дохід, але офіційно не працювала із пояснень останньої та наявної у цій справі інформації ПФУ (т.с. 1 а.с.124-136) у цій справі доказів на свій розсуд з квітня 2022 року і до моменту смерті ОСОБА_3 та офіційно не отримувала дохід (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною позивача апелянта апеляційному суду не надані),

= остання інформація про роботу та доходи позивача міститься за 2022 рік, зокрема: - січень (8845,00 грн.), лютий (8845,00 грн.), березень (6000,00 грн. довідка ПФУ форми ОК-5 та 6500,00 довідка ПФУ форми ОК-7),

-тому, при вищевикладених встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи, з урахуванням уточнень апеляційного суду, суд першої інстанції мав розглянути позовні вимоги позивача в частині встановлення факту перебування її на утриманні ОСОБА_3 у тому числі по суті та не погодитись із доводами позову позивача у цій справі про те, що перерахування ОСОБА_3 деяких коштів позивачу ОСОБА_4 (т.с. 1 а.с. 98-106) та платежі з банківської картки, зокрема щодо поповнення мобільного рахунку позивача загиблим (т.с. 1 а.с. 107-123) взагалі можуть свідчити про те, що позивач могла бути та була утриманцем ОСОБА_3 на день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_4 та одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї позивача ОСОБА_4 постійним і основним джерелом засобів до існування на день смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

При вищевикладених встановлених судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні обставинах справи, з урахуванням вищезазначених змін мотивувальної частини останнього апеляційним судом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі слід відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 особі представника ОСОБА_2 є такими, що фактично дублюють доводи її позову у цій справі у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд в незмінній частині рішення. Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі в незмінній частині, а лише відображають позицію позивача, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу в незмінній частині рішення з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Позивач та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача. Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги сторони позивача лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 слід задовольнити частково; рішення Орджонікідзевського (нова назва Вознесенівського) районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2025 року у цій справі слід змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в редакції цієї постанови.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги сторони позивача у цій справі лише частково при вищевикладених обставинах, позивач не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського (нова назва Вознесенівського) районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2025 року у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова апеляційним судом складена 13.06. 2025 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Онищенко Е.А. Трофимова Д.А.