Провадження № 22-ц/802/788/25 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,

секретар Власюк О. С.,

з участю: представника заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа Луцький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Луцькому районі Волинської області Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_2 подану його представником ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2025 року в складі судді Гриня О. М.,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2025 заявник ОСОБА_2 звернувся до суду із цієї заявою мотивуючи тим, що на тимчасово окупованій території, в с. Роздольне Каланчацького району Херсонської області помер його батько ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від окупаційних органів держави-агресора, а отримання свідоцтва про смерть за законодавством України йому необхідне для реалізації своїх спадкових прав.

На цей час с. Роздольне Каланчацького району Херсонської області є тимчасово окупованою територією України, тому наразі не можливо провести державну реєстрацію смерті батька.

Тому вимушений звернутися до суду з заявою про встановлення факту смерті батька.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 26 травня 2025 року відмовлено в задоволенні заяви.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано належних доказів на підтвердження своїх вимог. Заявник надав документ (свідоцтво про смерть), складений іноземною мовою, без надання перекладу такого документу державною мовою, що унеможливлює дослідження цього доказу судом та надання йому оцінки. Процитувавши в рішенні зміст статті 294 Цивільного процесуального кодексу України суд зазначив, що брати участь в розгляді справи сторона заявника відмовилася не з`явившись у судове засідання та подавши до суду заяву про слухання справи за їх відсутності, що унеможливлює реалізацію судом положень «ч.1 ст.294 ЦК України».

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. Покликається на те, що на підтвердження факту смерті подано свідоцтво про смерть, видане окупаційними органами. При вивченні судової практики з`ясував, що в усіх випадках справи розглядались без участі заявника і це не було перешкодою для задоволення таких самих заяв. Вважає що суд порушив норми Цивільного процесуального кодексу, якими гарантовано принципи верховенства права, неупередженості, справедливості. Просив оскаржене рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу.

Суд першої інстанції встановив про подання заявником свідоцтва про смерть на іноземній мові без перекладу.

Фактичні обставини справи, встановлені апеляційним судом.

Згідно із свідоцтвом про народження заявника, його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Ксерокопією паспорта підтверджується, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До апеляційної скарги заявник долучив переклад свідоцтва про смерть, який з російської мови на українську здійснено перекладачем бюро перекладів «KAISSA», ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Роздольне Каланчанського району Херсонської області. Це свідоцтво видане окупаційним и органами.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

У пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто право звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 21 лютого1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, § 36).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення від 17 січня 2012 року у справі «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06).

Реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів та заяв на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень на будь-якій стадії судового процесу може призвести до порушення права особи на справедливий судовий розгляд.

У справі, що розглядається Луцький міськрайонний суд зазначив, що заявник подав свідоцтво про смерть батька, яке складене іноземною мовою, без надання перекладу державною мовою, посилаючись на статтю 9 ЦПК України, згідно з якою , цивільне судочинство здійснюється державною мовою.

Місцевий суд мотивував рішення тим, що у зв`язку з відмовою сторони заявника брати участь в судовому засіданні, суд позбавлений можливості виконати вимоги частини першої статті 294 ЦПК України щодо роз`яснити положення пункту першого статті 294 ЦПК України щодо роз`яснення учасникам справи їхніх прав та обов`язків, сприяння у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вжиттю заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

Суд першої інстанції витлумачив заяву ОСОБА_2 та його представника про розгляд справи у їх відсутності як відмову з`явитися в судове засідання, з чим апеляційний суд не погоджується.

Згідно з приписами частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини п`ятої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Заява про розгляд справи без участі заявника та його представника подана до суду разом із заявою по суті, 25 травня 2025 року через Систему ЄСІТС «Електронний суд».

Зважаючи, що розгляд справи про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території розглядається невідкладно, а в ухвалі від 26 травня 2025 року про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд не визнавав потрібним, щоб ОСОБА_2 та/або його представник, які подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, дали особисті пояснення, мотиви суду про те, що заявник та його представник відмовитися з`явитися в судове засідання, колегія суддів вважає неприйнятними.

Водночас суд залишив поза увагою приписи частини другої статті 294 ЦПК України, згідно з якою під час розгляду справ окремого провадження з метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Тому ураховуючи зміст заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України та подані документи заявником, серед яких є свідоцтво про смерть на іноземній мові без перекладу на державну мову, дотримуючись принципів цивільного судочинства, основоположним серед яких є принцип верховенства права, а також ураховуючи практику Європейського суду та практику Верховного Суду щодо недопустимості надмірного формалізму при застосуванні норм процесуального прав, суд першої інстанції безпідставно не застосував приписів частини другої статті 294 ЦПК України та не витребував у заявника перекладу вказаного документу.

На думку апеляційного суду лише у разі ненадання заявником перекладу свідоцтва про смерть батька на вимогу суду, ураховуючи особливість обставин, які викликали в заявника потребу встановити факт смерті батька в судовому порядку, можливий висновок про неподання доказів заявником.

В мотивувальній частині рішення суд, посилаючись на приписи статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закону), наводить зміст цієї норми неповно, унаслідок чого її зміст докорінно змінено.

Апеляційний суд зазначає, що згідно із приписами частини першої статті 9 Закону державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.(частина друга ст. 9 Закону)

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів".

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум "реєстрація народжень, смертей і шлюбів", виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21.

Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

Встановлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

Крім того, відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , переклад змісту якого здійснено кваліфікованим перекладачем на державну мову є доказом, що підтверджує факт смерті останнього. Також колегія суддів враховує, що батькові заявника, факт смерті якого на тимчасово окупованій території України просить встановити ОСОБА_2 , виповнилося 84 роки, і така обставина усуває сумніви в можливості настанні смерті людини у зв`язку із досягненням такого віку, тому заявником виконано вимоги статті 81 ЦПК України щодо доведення обставин, викладених в заяві.

З огляду на приписи частини другої статті 294 ЦПК України, якою суду надано право самостійно витребувати докази при розгляді справ окремого провадження, ураховуючи норму частини другої статті 367 ЦПК України, згідно з якою апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для приєднання поданого до апеляційного суду перекладу на державну мову свідоцтва про смерть.

Частинами третьою-четвертою статті 49 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.

Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлена Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженої наказом Міністерством охорони здоров`я України № 545 від 08 серпня 2006 року.

Відповідно до положень вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину.

Пунктом 1 Розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Установлено що село Роздольне Херсонської області є окупованим та входить до Переліку територій, тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 28 лютого 2025 року № 376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786.

Заявник ОСОБА_2 є сином ОСОБА_2 , тому йому належить право звернутися до суду з такою заявою.

Надані заявником докази та встановлені апеляційним судом обставини є достатніми для задоволення заяви.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, крім іншого, є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції вдався до надмірного формалізму при розгляді справи та застосуванні норм процесуального права при розгляді цієї справи, дійшов передчасних висновків, які не можна вважати обґрунтованими, тому відповідно до приписів статті 376 ЦПК України рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 367, 374, 376, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_2 подану його представником ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2025 року в цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву задовольнити.

Встановити факт, що громадянин України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Роздольне, Каланчацького району, Херсонської області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді