Провадження №22-ц/812/1148/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 червня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,

за участю представників: позивача ОСОБА_1 Захар`євої Я.В., відповідачки адвоката Бортика Р.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 487/4616/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка підписана її представником адвокатом Бортиком Русланом Олеговичем, на рішення, яке ухвалив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Шолох Людмили Миколаївни у приміщенні цього суду 25 квітня 2025 року, дата складання повного тексту не зазначена, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики,

у с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики.

Позовна заява мотивована тим, що 18 грудня 2019 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у борг 14300 доларів США, що еквівалентні 336050 грн., та зобов`язалася повернути їх до 18 лютого 2020 року, на підтвердження чого було складено договір та розписку про отримання коштів, однак отримані кошти не повернула.

18 березня 2020 року позивач передав ОСОБА_2 за договором позики 7150 доларів США, які остання зобов`язалася повернути до 18 травня 2020 року, що підтверджується договором займу та розпискою. Вказані кошти відповідачка також у визначений договором строк не повернула

Загалом ОСОБА_2 отримала від позивача грошові кошти в сумі 21450 доларів США, але не виконує обов`язку з їх повернення.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 еквівалент заборгованості у національній валюті України, що станом на 20 липня 2023 року становило 782925 грн.

21 січня 2025 року ОСОБА_1 подав уточнену позовну заяву, в якій просив суд стягнути з відповідачки суму заборгованості в еквіваленті до національної валюти України станом на 19 січня 2025 року, що становить 904609 грн та 10429 грн судового збору.

У відзиві на позовну заяву представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Бортик Р.О. просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на сплив строку позовної давності.

У додаткових поясненнях представник ОСОБА_2 заперечував проти уточненої позовної заяви, посилаючись на недотримання позивачем вимог пункту 2 частини 2 статті 49 ЦПК України.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 квітня 2025 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 735917 грн. боргу за договорами позики від 18 грудня 2019 року та 18 березня 2020 року та 6341 грн. 70 коп. судового збору.

Рішення суд мотивував тим, що оскільки відсутні докази того, що відповідачка виконала взяте на себе зобов`язання в повному обсязі, але повернула позивачу за договорами позики лише 4000 доларів США, дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_3 вказує, що рішення суду прийнято з порушенням норм процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка заперечувала проти збільшення позовних вимог з огляду на правові висновки Верховного Суду. Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). У статті 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно правовим актом (стаття 533 ЦК України). Заявник посилається на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 755/9348/15-ц, від 07 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц та від 18 жовтня 2024 року у справі №202/1954/23, в яких Верховний Суд звертає увагу, що «розглядаючи справи в межах заявлених позовних вимог у даних правовідносинах, потрібно виходити з того, що за грошовим зобов`язанням, вираженим у договорі в гривні із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті, сума, яка підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову або на день ухвалення судового рішення (якщо позивачем сформульовано саме таку вимогу - стягнути суму заборгованості у гривневому еквіваленті за курсом іноземної валюти на дату ухвалення судового рішення), і якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом».

У відзиві на апеляційну скаргу, який підписаний представником позивача адвокатом Сікорською І.С., остання просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, зокрема, представник зазначає, що у скарзі не зазначено норми процесуального права, які порушив суд першої інстанції, а текст скарги повторює зміст заперечень відповідачки в суді першої інстанції. Також представник зазначила, що оскільки відповідачка отримала у борг долари США, а позивач заявив вимоги про стягнення заборгованості у гривні, представник позивача, фактично, подав перерахунок суми заборгованості за поточним курсом гривні до долару США, до того ж суд стягнув з відповідачки 735917 грн., перерахувавши суму боргу (17450 доларів США) по курсу на день звернення до суду із позовом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, 18 грудня 2019 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у борг за договором позики 14300 доларів США та зобов`язалася повернути їх до 18 лютого 2020 року, що підтверджується оригіналами підписаного сторонами договору від 18 грудня 2019 року та підписаної ОСОБА_4 розписки від 18 грудня 2019 року (а.с. 71, 72).

18 березня 2020 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у борг 7150 доларів США та зобов`язалася їх повернути до 18 травня 2020 року, що підтверджується оригіналами підписаного сторонами договору займу від 18 березня 2020 року та підписаної ОСОБА_4 розписки від 18 березня 2020 року (а.с. 69, 70).

За такого наявними у справі доказами підтверджується, що ОСОБА_2 отримала від позивача у борг за договорами позики на умовах строковості та повернення 21450 доларів США, що нею не спростовується.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 вересня 2023 року у справі №487/2983/23, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року, встановлено, що ОСОБА_2 23 вересня 2020 року повернула ОСОБА_1 6000 доларів США, з яких 2000 доларів США було зараховано на повернення заборгованості за договором позики, боржником за яким є її син ОСОБА_4 .

У справі №487/2983/23 судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 суму в розмірі 4000 доларів США, які судами не було враховано як погашення заборгованості ОСОБА_4 .

Отримання цих коштів під час розгляду справи в суді першої інстанції не заперечував позивач, однак зазначив, що цю суму він зарахував в погашення відсотків за користування коштами ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції, вирішуючи справу № 487/4616/23, відхилив такі доводи позивача, оскільки заборгованість ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 за відповідними розписками була предметом спору у справі № 487/2983/23, в якій суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про необхідність стягнення лише суми боргу без відсотків. З огляду на це, вирішуючи справу, яка переглядається, суд першої інстанції зарахував отримані позивачем від відповідачки 4000 доларів США в рахунок погашення заборгованості останньої за договорами позики від 18 грудня 2019 року та від 18березня 2020 року, а тому дійшов висновку, що заборгованість відповідачки складає 17450 доларів США (21 450 4000 = 17 450).

Сторони заперечень щодо таких висновків суду першої інстанції в порядку апеляційного перегляду не заявили.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмету договору на основі попередньої домовленості, що висвітлено в пункті 2 частини 1 статті 1046 ЦК України.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині 2 статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Також, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Суд першої інстанції, встановивши на підставі наданих позивачем та витребуваних доказів оригіналів підписаних відповідачкою договорів позики від 18 грудня 2019 року та від 18 березня 2020 року, а також розписок про отримання нею у борг від позивача грошей в загальному розмірі 21450 доларів США від 18 грудня 2019 року та від 18 березня 2020 року, факти отримання ОСОБА_4 у позику від ОСОБА_1 21450 доларів США, часткового погашення позики в сумі 4000 доларів США, а також відсутність доказів повернення решти отриманих коштів, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, та дійшов обґрунтованого висновку про укладання ними договорів позики та порушення позичальником зобов`язань щодо повного повернення позичених коштів, а тому і про наявність підстав для стягнення неповерненого боргу.

За такого обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що зобов`язання за договорами позики від 18 грудня 2019 року та від 18 березня 2020 року відповідачкою виконанні частково, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості є доведеними в частині стягнення суми в національній валюті України, еквівалентної 17450 доларам США.

Враховуючи викладене, апеляційний суд не приймає аргументи апеляційної скарги про помилковість висновку суду щодо задоволення позовних вимог та в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене із дотриманням вимог матеріального права та положень процесуального закону.

Так, доводи апеляційної скарги зводяться до заперечень відповідачки щодо подання позивачем та прийняття судом першої інстанції уточнених позовних заяв, в останній з яких від 21 січня 2025 року ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідачки суму заборгованості (21450 доларів США), що в еквіваленті до національної валюти України станом на 19 січня 2025 року становить 904609 грн. Саме з такого розрахунку позовних вимог виходив суд першої інстанції, вирішуючи спір.

Колегія суддів не вбачає підстав для перегляду такого висновку суду першої інстанції, оскільки згідно матеріалів справи, ОСОБА_2 за двома договорами позики отримала від ОСОБА_1 21450 доларів США і згідно з умовами договорів від 18 грудня 2019 року та від 18 березня 2020 року зобов`язалась повернути саме 21450 доларів США. Тому, подавши заяву від 19 січня 2025 року позивач не зменшив і не збільшив розмір позовних вимог, оскільки вимагав як і у первісній позовній заяві про повернення саме 21450 доларів США, але обравши з урахуванням положень статті 13 ЦПК України способом захисту свого порушеного права стягнення заборгованості у національній валюті України визначив лише еквівалент заборгованості відповідно до актуального курсу валют.

Наведені представником відповідачки правові висновки Верховного Суду не приймаються апеляційним судом, оскільки згадані ним справи не є релевантними до справи, яка переглядається, оскільки в них встановлені обставини виникнення між сторонами грошових зобов`язань у гривні із зазначенням еквівалента в іноземній валюті, тоді як у справі № 487/4616/23 відповідачка за умовами договорів позики отримала у борг позику саме у доларах США і зобов`язалась повернути також суму позики у доларах США.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат, які у цій справі покладаються на відповідачку.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана її представником адвокатом Бортиком Русланом Олеговичем, залишити без задоволення, рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повна постанова складена 18 червня 2025 року