Судді Львівського апеляційного суду Савуляка Р.В. стосовно рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 січня 2025 року та постанови Львівського апеляційного суду від 15 травня 2025 року у справі №461/3566/24 у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури,
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури у якому просив стягнути з держави Україна в особі Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 000 грн.
Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду міста Львова від 08 січня 2025 року залишеного без змін згідно постанови Львівського апеляційного суду від 15 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції з яким погодився апеляційний суд дійшли висновків про те, що матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 знав, що він фактично не перебував на посаді виконуючого обов`язки майстра на момент настання нещасного випадку на виробництві та не отримував за це заробітну плату на прохання керівника підприємства свідомо підписав наказ щодо наявності у нього відповідних службових повноважень заднім числом і не повідомив про це ні комісію з розслідування нещасного випадку, ні орган досудового розслідування.
ОСОБА_1 свідомо перешкоджав з`ясуванню істини у кримінальному провадженні щодо наявності у нього статусу службової особи і цим сприяв незаконному притягнення його до кримінальної відповідальності.
Орган досудового розслідування не знав та не міг знати, що наказ, який підтверджував показання підозрюваного ОСОБА_1 , був сфальсифікований адміністрацією підприємства та безпосередньо позивачем, що свідчить про умисел на часткову самообмову ОСОБА_1 щодо наявності у нього статусу службової особи, на яку покладено обов`язки із забезпечення виконання контролю за дотриманням вимог з охорони праці, пожежної безпеки під час проведення ремонтних робіт працівниками дільниці.
З такими висновками судів погодитися не можна із наступних підстав.
Судами та матеріалами справи встановлено, що згідно обвинувального акту, підтриманого прокурором у суді, органом досудового розслідування ОСОБА_1 , який згідно наказу №15 від 06 березня 2014 працював на посаді в.о. майстра дільниці ЩО-1 ЛКП «Львівелектротранс», обвинувачувався у тому, що, перебуваючи 12 січня 2015 року близько 20.00 години на своєму робочому місці, а саме в тролейбусному депо ЛКП «Львівелектротранс», що за адресою: м. Львів, вул. Тролейбусна, 1, будучи зобов`язаним на підставі п. 6.1.4 «Правил охорони праці на міському електричному транспорті», затвердженого наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків чорнобильської катастрофи від 21.08.2006 №546 забезпечувати працівників, які виконують роботи в оглядових канавах засобами індивідуального захисту, у тому числі касками, згідно п.2.5 розділу 2 «Посадової інструкції №18 майстра дільниці ЩО - 1», де зазначено, що майстер дільниці що повинен забезпечувати виконання контролю за дотриманням вимог з охорони праці, пожежної безпеки піл час проведення ремонтних робіт працівниками дільниці. Зокрема, в порушення вимог «Посадової інструкції №18 майстра дільниці ЩО - 1» п. 3.18. 3.19, 3.20, 4.4, 4.5 в.о. майстра дільниці ЩО-1 ОСОБА_1 , який 12.01.2015 скерував бригаду на щоденний огляд тролейбусів, неналежно виконав свої службові обов`язки, а саме не проконтролював протягом зміни в бригаді дотримання працівниками безпечних прийомів праці, застосування засобів індивідуального захисту, не провів щоденний І ступінь поточного контролю за станом охорони праці і не вжив заходів щодо їх усунення, не усунув виробничої ситуації, яка створює загрозу життю чи здоров`ю працівників, допустив до роботи працівників, з якими не проведено інструктаж на робочому місці і не перевірив знання з охорони праці, не усунув від роботи працівника, який допустив порушення інструкції з охорони праці, безпечного ведення робіт, не передбачив можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинен був і мав можливість їх передбачити, допустив до роботи слюсаря з ремонту рухомого складу ОСОБА_2 без засобів індивідуального захисту (каски), в результаті чого останній, будучи в оглядовій канаві при огляді тролейбуса №101 отримав тілесні ушкодження, які згідно з висновком експерта №114/15 від 16.03.2015 року відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.
Дії ОСОБА_1 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.2 ст.271 КК України, як порушення службовою особою вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілому.
Згідно вироку Франківського районного суду м. Львова від 27 березня 2023 року, який був залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.271 КК України та виправдано його на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене ним.
Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 14 лютого 1970 року працював на посаді слюсаря з ремонту рухомого складу ЛКП «Львівелектротранс», а з 02 березня 2014 року по 26 березня 2014 року перебував у відпустці.
Також згідно своєї посадової інструкції ОСОБА_1 виконував обов`язки бригадира в бригаді №1 ЩО ЛКП «Львівелектротранс», а також обов`язки майстра дільниці у випадку відсутності останнього.
Також судами беззаперечно встановлено, що на час нещасного випадку (станом на 12 січня 2015 року) майстер дільниці ОСОБА_3 не перебував на лікарняному чи у відпустці, а тому ОСОБА_1 у цей день не виконував функцій майстра дільниці.
Більше того встановлено, що обов`язки майстра ОСОБА_1 було припинено ще 21 жовтня 2014 року і з того часу ці обов`язки виконував ОСОБА_3 .
З посадової інструкції бригадира вбачається, що бригадир позивач ОСОБА_1 за своєю посадою виконував обов`язки майстра за відсутності останнього, незалежно від наявності чи відсутності окремого наказу.
Тому, коли, як пояснив позивач, наступного дня після нещасного випадку директор ЛКП «Львівелектротранс» запропонував йому підписатися про ознайомлення з наказом №15 від 06 березня 2015 року про призначення його виконуючим обов`язки майстра дільниці на час хвороби останнього, він підписався, оскільки дійсно виконував обов`язки майстра у таких випадках.
Оскільки 12 січня 2015 року майстра дільниці ОСОБА_3 на робочому місці не було, то позивач ОСОБА_1 обґрунтовано вважав, що майстер хворіє, і тому фактично він виконував обов`язки майстра.
Про те, що 12 січня 2015 року майстер ОСОБА_3 не був хворий, не був у відпустці, ОСОБА_1 не знав, а тому вважав, що виконує його обов`язки. Тому при наданні пояснень комісії із розслідування нещасного випадку, а також про допиті слідчим позивач ОСОБА_1 підтверджував, що 12 січня 2015 року виконував обов`язки майстра ОСОБА_3 згідно з наказом №15 від 06 березня 2014 року.
Відповідно до ч.4 ст.1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі дізнання, попереднього (досудового) слідства або судового розгляду шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.
У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №727/3926/16-ц зазначено, «аналіз положень частини четвертої статті 1176 ЦК України дає підстави для висновку, що під самообмовою необхідно розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, дані з метою переконати орган попереднього слідства і суд у тому, що саме ним здійснено злочин, який він у дійсності не вчиняв».
Також у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі №704/696/16-ц міститься наступний правовий висновок: «самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи.»
У кримінальному провадженні ОСОБА_1 не перешкоджав з`ясуванню істини у справі. Він давав пояснення про обставини нещасного випадку такі, які, на його переконання, були правдивими. В матеріалах кримінального провадження не зафіксовано жодних даних про самообмову ОСОБА_1 з метою перешкоджання встановленню істини у справі.
Проводячи досудове слідство слідчі та прокурори не з`ясували, за яких обставин ОСОБА_1 як слюсар і бригадир слюсарів може виконувати обов`язки майстра дільниці, не перевірили, що на час нещасного випадку 12 січня 2015 року останній не виконував посадових обов`язків майстра дільниці, а такі обов`язки виконував ОСОБА_3 .
Оскільки самообмови в діях ОСОБА_1 не встановлено, у судів були всі підстави для відшкодування моральної шкоди заподіяної незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури за період з 25 березня 2015 року по 17 жовтня 2023 року (8 років 6 місяців 22 дні) виходячи із мінімального розміру заробітної плати 8000 гривень за місяць.
Суддя Львівського
апеляційного суду Савуляк Р.В.