Справа № 465/489/21 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/3645/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
Провадження № 22-ц/811/3647/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Підлужного В.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2024 року та на додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у січні 2021 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Львівській області про визнання законним власником автомобіля, витребування автомобіля та стягнення судових витрат.

В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про зміну підстав позову, покликається на те, що в жовтні 2019 році придбала автомобіль марки «Toyota Hilux», номер кузова НОМЕР_1 , 2016 року випуску, двигун 2.4 дизель, білого кольору за 17 000 доларів США, що еквівалентно 489090 грн. Оскільки на момент придбання автомобіль був у технічно несправному стані, вона звернулася до ОСОБА_2 з проханням відремонтувати автомобіль за її рахунок. В подальшому, коли автомобіль був відремонтований, вона вирішила його продати, у зв`язку з чим видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є., якою уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_7 представляти її інтереси в органах ДАІ, регіональних сервісних центрах МВС України, органах реєстрації транспортних засобів, органах нотаріату, страхування, а також на підприємствах, установах і організаціях усіх форм власності з усіх питань, пов`язаних з експлуатацією автомобіля, його переобладнанням, ремонтом, проходженням техогляду, визначення місця стоянки, зняття автомобіля з обліку, одержання реєстраційних номерів, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а крім того, подавати від її імені заяви, укладати договори тощо. В січні 2021 року їй стало відомо про те, що право власності на автомобіль зареєстровано на відповідача, хоча автомобіль вона не відчужувала і не уповноважувала інших осіб на вчинення таких дій. Вважає, що ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_2 шахрайським способом заволоділи автомобілем марки «Toyota Hilux», титульним власником якого вона є, у зв`язку з чим вона скасувала довіреність, видану на їхнє ім`я, про що їх письмово повідомила, а також звернулася з вимогою протягом двох днів повернути їй автомобіль, ключі від нього і документи, однак вони не відреагували на таку вимогу. Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. З відповіді регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області на адвокатський запит їй стало відомо про те, що право власності на належний їй автомобіль зареєстровано за ОСОБА_1 .

З наведених підстав просить:

- визнати ОСОБА_6 єдиним законним власником автомобіля марки «Toyota Hilux», 2016 року випуску, двигун 2.4 дизель, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , який був раніше зареєстрований на її ім`я, з внесенням відповідних змін до Єдиного реєстру транспортних засобів України, анулювавши реєстрацію права власності інших осіб на належний їй автомобіль;

- витребувати від ОСОБА_1 належний їй на праві власності автомобіль марки «Toyota Hilux», 2016 року випуску, двигун 2.4 дизель, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , яким він незаконно володіє.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 , третьої особи регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Львівській області про визнання законним власником автомобіля, витребування автомобіля та стягнення судових витрат - задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння від відповідача ОСОБА_1 , та повернуто ОСОБА_6 , належний їй автомобіль марки «Toyota Hilux» 2016 року випуску, двигун 2,4 дизель, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 4891.00 грн.

У жовтні 2024 року представник ОСОБА_6 Бідний Борис Борисович подав заяву про ухвалення додаткового рішення у справі.

В обґрунтування заяви покликається на те, що судом не вирішено питання про стягнення судового збору, сплаченого позивачем за подання апеляційної скарги на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 20 січня 2021 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 31 березня 2022 року про зупинення провадження у справі, судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 09 лютого 2023 року про залишення позову без розгляду, а також судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги на додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 березня 2023 року. Зазначає, що вищезазначені апеляційні скарги задоволені судом апеляційної інстанції, а за їх подання ОСОБА_6 сплатила судовий збір на загальну суму 7993.80 грн. Крім того, суд першої інстанції не вирішив питання щодо стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, як вона понесла в розмірі 54500 грн.

З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 7993.80 грн. сплаченого судового збору, а також 54500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_6 ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 , третьої особи регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Львівській області про визнання законним власником автомобіля, витребування автомобіля та стягнення судових витрат задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 54000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 судовий збір, сплачений за подання апеляційних скарг в розмірі 7993.80 грн.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2024 року та додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2024 року оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення та додаткове рішення суду є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що довіреністю від 31 жовтня 2020 року позивач уповноважила ОСОБА_7 та ОСОБА_2 на вчинення дій щодо продажу автомобіля марки «Toyota Hilux», 2016 року випуску, двигун 2.4 дизель, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , яка була чинною на момент перереєстрації спірного автомобіля на ОСОБА_1 . Оскільки власник має право витребувати майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав це майно, поза їх волею, а на момент відчуження вищезазначеного автомобіля довіреність, якою ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_7 та ОСОБА_2 на відчуження автомобіля, була чинною, вищезазначений автомобіль не може бути витребуваний від ОСОБА_1 . Звертає увагу, що фактичним власником автомобіля є ОСОБА_2 , враховуючи те, що саме ОСОБА_2 придбав спірний автомобіль у непридатному стані за особисті кошти в сумі 42012.58 грн. з метою його ремонту та подальшого продажу, відтак позовні вимоги ОСОБА_6 є безпідставними. Позивач ні у придбанні, ні в ремонті вищезазначеного автомобіля участі не брала, жодних коштів за нього не сплачувала. Крім того, позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про оплату гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, відтак вимога про їх стягнення є необґрунтованою, що є підставою для скасування додаткового рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційних скарг, заперечення ОСОБА_6 , представника ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль вибув з її володіння та власності поза її волею, а відтак вона, як власник, вправі витребувати його з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено ст. 387 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Стаття 397 ЦК України передбачає, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Згідно ст. 400 ЦК України, недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності, або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Відповідно до п. 3 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (далі - Порядок), державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС (далі - сервісні центри МВС) з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій.

Відповідно до п.8 Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів, зокрема проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб, копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин.

Судом першої інстанції встановлено, що власником автомобіля марки ТОYОТА, модель HILUX, випуску 2016 року, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип транспортного засобу - загальний вантажний - пікап, реєстраційний номер НОМЕР_3 , є ОСОБА_6 , що підтверджується відповіддю ТСЦ МВС №6341 від 23.06.2021 року про те, що автомобіль марки ТОYОТА, модель HILUX, випуску 2016 року, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип транспортного засобу - загальний вантажний - пікап, реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстровано за ОСОБА_6 30.10.2019 року на підставі договору купівлі-продажу (ТСЦ 6349), а також відповіддю РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області від 23.10.2023 року, з якої вбачається, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль ТОYОТА HILUX, 2016 р.в., кузов № НОМЕР_1 станом на жовтень 2020 року був зареєстрований на ім`я ОСОБА_6 , зареєстрована: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з договору комісії №7878/20/000685 від 19.12.2020 року, який укладено між ТОВ «Парк Резерв» та ОСОБА_6 , в імені якої діє ОСОБА_2 на підставі довіреності від 31.10.2020 року, транспортний засіб ТОYОТА HILUX, 2016 р.в., кузов № НОМЕР_1 передано ТОВ «Парк Резерв» для його продажу.

19.12.2020 зазначений автомобіль на підставі договору комісії та договору купівлі-продажу від 19.12.2020, укладених з ТОВ «Парк Резерв», перереєстрований на ОСОБА_1 , зареєстрований: АДРЕСА_2 , за яким рахується на обліку станом на теперішній час.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_6 посилається на те, що спірний автомобіль вибув з її володіння поза її волею, оскільки вона особисто автомобіль не відчужувала, не уповноважувала інших осіб на укладення від її імені договору про відчуження автомобіля.

Заперечуючи щодо позовних вимог, відповідач заперечив твердження позивачки про відсутність її волевиявлення на відчуження спірного автомобіля, оскільки повноваження на відчуження автомобіля передбачено довіреністю, виданою ОСОБА_6 31.10.2020 року.

Матеріалами справи підтверджується, що 31.10.2020 року ОСОБА_6 оформила довіреність на ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є., зареєстрована в реєстрі за №2746, якою уповноважила останніх бути її представником з питань володіння, користування та експлуатації на умовах на їх розсуд належного ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , видане ТСЦ 6349 від 30.10.2019, дата першої реєстрації 12.11.2016, автомобілем марки ТОYОТА, модель HILUX, випуску 2016 року, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип транспортного засобу - загальний вантажний - пікап, реєстраційний номер НОМЕР_3 , що знаходиться на обліку у ТСЦ 6349, а також на період дії цієї довіреності керувати даним автомобілем на території України, за її межами з правом участі у міжнародному русі, перетинати митну територію України, з правом виїзду за кордон.

У довіреності зазначено, що для виконання наданих повноважень представникові надається право представляти інтереси ОСОБА_6 в органах ДАІ, Регіональних сервісних центрах Міністерства внутрішніх справ України, органах реєстрації транспортних засобів, органах нотаріату, органах страхування, комісіях, Центрах надання адміністративних послуг (ЦНАП), а також в усіх інших органах, що їх замінюють, або в будь-яких інших підприємствах, установах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності, з усіх без винятку питань, пов`язаних з експлуатацією, його переобладнанням (зміна типу та/або моделі автомобіля, кольору, заміна у встановленому порядку двигуна, кузова, встановлення газового обладнання, інших деталей), ремонтом, проходженням державного технічного огляду, визначати на власний розсуд місце стоянки автомобіля; при необхідності зняти автомобіль з обліку, поставити автомобіль на облік, одержати транзитні номери; одержати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та державний реєстраційний номерний знак, подавати та одержувати необхідні довідки та документи (в тому числі тимчасовий реєстраційний талон та/або свідоцтво про реєстрацію ТЗ для виїздів за кордон), подавати заяви, (в тому числі про належність мені майна на праві особистої приватної власності) одержувати дублікат реєстраційного документа та/або цієї довіреності у разі їх втрати; укладати від мого імені договори щодо користування автомобілем, страхування, тощо, визначаючи на власний розсуд ціну та інші їх умови, у випадку спричинення вищевказаного транспортного засобу пошкодження іншими особами в результаті дорожньо-транспортної пригоди, укладати, якщо в тому буде необхідність, договори про відшкодування заподіяно шкоди та отримувати грошові кошти, належні мені за такими угодами, сплачувати платежі, надавати автомобіль для митного контролю; вести мої справи в суді (в тому числі апеляційної та касаційної інстанції) з усіх питань що можуть виникнути при виконання цієї довіреності, користуючись усіма правами, що їх Закон надає позивачеві, відповідачеві, третій особі та потерпілому; укладати договори обов`язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу, отримати поліс обов`язкового страхування цивільної відповідальності отримувати належні ОСОБА_6 страхові відшкодування. Вчиняти також інші юридично значимі пов`язані з цією довіреністю.

Аналізуючи зміст вищезазначеної довіреності, колегія суддів приходить до висновку, що вона не містить таких повноважень, як надання дозволу повіреним, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 на відчуження належного на праві власності ОСОБА_6 автомобіля марки ТОYОТА, модель HILUX, випуску 2016 року, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип транспортного засобу - загальний вантажний - пікап, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Матеріалами справи підтверджується, що в подальшому, 12.01.2021 року, вищевказана довіреність в цілому була скасована ОСОБА_6 , про що складено заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є., зареєстрована в реєстрі за №34, на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_7 була надіслана вимога від позивача щодо повернення спірного автомобіля.

В матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу транспортного засобу №7878/20/000685 від 19.12.2020 року, який укладено між ТОВ «Парк Резерв» та ОСОБА_1 щодо транспортного засобу ТОYОТА HILUX, 2016 р.в., кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_3 .

Оскільки автомобіль був відчужений ОСОБА_2 на підставі довіреності, виданої ОСОБА_6 31.10.2020 року на ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , у якій чітко визначені юридичні дії, на вчинення яких їх уповноважила ОСОБА_6 , і у якій відсутнє вчинення повіреними відчуження, укладення ними договору купівлі продажу спірного автомобіля від імені ОСОБА_6 , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірний автомобіль був відчужений ОСОБА_2 всупереч волі і бажання ОСОБА_6 та всупереч її волі було перереєстровано спірний автомобіль на нового власника, яким є ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу.

Як вбачається з довіреності від 31.10.2020 року, ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_7 бути її представником лише з питань володіння, користування та експлуатації спірного транспортного засобу.

Належність спірного автомобіля марки ТОYОТА HILUX, 2016 р.в., кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_3 на праві власності ОСОБА_6 на день його відчуження ОСОБА_1 , ніким не спростована, підтверджується відповіддю ТСЦ МВС №6341 від 23.06.2021 року про те, що автомобіль марки ТОYОТА, модель HILUX, випуску 2016 року, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип транспортного засобу - загальний вантажний - пікап, реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстровано за ОСОБА_6 30.10.2019 року на підставі договору купівлі-продажу (ТСЦ 6349), а також відповіддю РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області від 23.10.2023 року, з якої вбачається, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль ТОYОТА HILUX, 2016 р.в., кузов № НОМЕР_1 станом на жовтень 2020 року був зареєстрований на ім`я ОСОБА_6 .

ОСОБА_2 , вважаючи себе власником спірного автомобіля, не спростовував в судовому порядку належними та допустимими доказами належність спірного автомобіля на праві власності ОСОБА_6 , право власності на який за нею було зареєстровано на момент відчуження спірного автомобіля, що спростовує доводи апелянта про те, що спірний автомобіль належав на праві власності ОСОБА_2 , а відтак він, як власник, вправі був його відчужити.

І оскільки на день укладення договору купівлі продажу транспортного засобу №7878/20/000685 від 19.12.2020 року, який укладено між ТОВ «Парк Резерв» та ОСОБА_1 щодо транспортного засобу ТОYОТА HILUX, 2016 р.в., кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_3 , власником цього автомобіля була ОСОБА_6 , то саме їй, як власнику, належало право володіння, користування та розпорядження цим автомобілем.

І оскільки власник автомобіля, ОСОБА_6 , не уповноважувала ОСОБА_2 на укладення від її імені договору на відчуження спірного автомобіля, то суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що автомобіль вибув з власності ОСОБА_6 поза її волею.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі №6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (постанова Верховного Суду України від 16.08.2017 року в справі №6-54цс17; п. 145 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16, провадження №14-208цс18).

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом і було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року в справі №1522/25684/12).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 листопада 2019 року в справі №911/3680/17 власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Зазначені правові висновки наведені в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі №463/1955/18, провадження №61-10112св21.

Для застосування норми ч. 1 ст. 388 ЦК України визначальною є ознака відсутності волі власника на відчуження майна. Відповідно, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Правове значення наявності/відсутності волі власника для застосування ст. 388 ЦК України полягає в тому, що коли власник за власною волею позбувся володіння своїм майном, на власникові лежить ризик необачливого вибору контрагента, якому він довірив майно. Однак власник у такому випадку може звернутись із відповідним позовом про відшкодування збитків до особи, яка здійснила неправомірне відчуження майна власника.

При цьому, відповідно до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові Касаційного цивільного суду від 25.05.2020 у справі № 279/641/17, майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі статті 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Таким чином, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, під час розгляду справи про витребування майна із чужого незаконного володіння у судовому порядку саме позивач має надати до суду достатні та допустимі докази, що підтверджують право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею та наявність майна у незаконному володінні відповідача.

Суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку, що позивачем надано достатні та допустимі докази, які підтверджують, що відповідач не має будь-яких законних правових підстав для зберігання у себе майна, яке йому не належить, і оскільки у вказаних правовідносинах порушено право власності позивача щодо вільного володіння, користування та розпоряджання своїм майном, таке підлягає захисту, а тому висновки суду про те, що позов підлягає до задоволення, є вірними та обґрунтованими.

Саме витребування майна з чужого та незаконного володіння у спірних правовідносинах є ефективним способом захисту порушених прав позивачки, оскільки задоволення цієї позовної вимоги призведе до відновлення порушеного права позивачки.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних виснів суду першої інстанції.

Апелянтом також оскаржується додаткове рішення суду від 08.11.2024 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 54500 грн. та судовий збір, сплачений за подання апеляційних скарг в розмірі 7993.80 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

В матеріалах справи міститься договір про надання адвокатських послуг і представництво в цивільному судочинстві і у виконавчому провадженні, укладений 13 січня 2021 року між ОСОБА_6 та адвокатом Бідним Б.Б.

В матеріалах справи також міститься договір №377 про надання адвокатських послуг і представництво в цивільному судочинстві, укладений 22 листопада 2022 року між ОСОБА_6 та адвокатом Бідним Б.Б.

Встановлено, що 21.10.2024 року представник ОСОБА_6 Бідний Б.Б. подав заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу та судового збору, долучивши до заяви додаток до договору без номера від 13 січня 2021 року про надання адвокатських послуг і представництво в цивільному судочинстві і у виконавчому провадженні, в якому узгодили зі ОСОБА_6 розмір оплати послуг, а також долучив звіт про виконані роботи по наданню професійної правничої допомоги ОСОБА_6 згідно договору без номера від 13.01.2021 року про надання адвокатських послуг і представництво в цивільному судочинстві і договору №377 від 22.11.2022 року про надання адвокатських послуг і представництво в цивільному судочинстві у справі, що розглянута Франківським районним судом м. Львова і розглядалась Львівським апеляційним судом, у якому зазначив, які конкретні роботи по наданню професійної правничої допомоги ним виконувались, кількість затрачених на це годин, кількість складених процесуальних документів і участь в судових засіданнях, їх загальну вартість, що становить 54500.00 грн.

Представником позивачки долучено квитанції «Палати адвокатів» Личаківського району м. Львова на підтвердження оплати Щепків Т.Я. наданих послуг, що спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення суду про відсутність доказів оплати ОСОБА_6 послуг адвоката з надання професійної правничої допомоги.

Відповідач не надав заперечень щодо розміру вартості витрат на професійну правничу допомогу, не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

З огляду на наведене, беручи до уваги складність справи, тривалість її розгляду (майже чотири роки), зміст та кількість підготовлених представником ОСОБА_6 ОСОБА_5 процесуальних документів у справі, участь представника в судових засіданнях, враховуючи принцип співмірності судових витрат, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_6 54000.00 грн. понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, що відповідає критеріям виправданості, розумності та справедливості.

Що стосується стягнутого додатковим рішенням судового в розмірі 7993 грн. 80 коп., то апеляційна скарга не містить обґрунтувань невідповідності цієї суми та безпідставності її стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 .

З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_6 Бідний Б.Б. 10.01.2025 року звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката під час апеляційного провадження, зазначивши розмір цих витрат в сумі 10500.00 грн. в заяві, зареєстрованій в суді 24.02.2025 року.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу до заяви від 24.02.2025 року долучив звіт про виконані роботи адвокатом Бідним Б.Б. по наданню професійної правничої допомоги ОСОБА_6 згідно договору №377 від 22.11.2022 року про надання адвокатських послуг і представництво в цивільному судочинстві у справі №465/489/21, що розглядається Львівським апеляційним судом, у якому зазначив перелік виконаних ним робіт, кількість затрачених ним годин, участь в судових засідання, зазначивши суму витрат в розмірі 10500.00 грн., а також квитанцію про оплату ОСОБА_6 10500.00 грн.

Матеріали справи не містять заперечень відповідача щодо задоволення заяви представника ОСОБА_6 - ОСОБА_5 про стягнення 10500.00 грн. витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000.00 грн., відповідач не звертався до суду з клопотанням про зменшення суми витрат, понесених позивачкою на оплату професійної правничої допомоги.

З огляду на наведене, враховуючи складність справи, зазначені у звіті виконані адвокатом роботи (надані послуги); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 слід стягнути 10500.00 грн. витрат, понесених позивачкою на оплату професійної правничої допомоги, наданої адвокатом в суді апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду та додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2024 рокута додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 10500.00 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 09.06.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк