Дата документу 17.06.2025
Провадження № 2/334/884/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року

Дніпровський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Гнатюка О.М.,

при секретарі судового засідання Соломоновій А.В.,

представника відповідача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

20 вересня 2023 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов обґрунтований тим, що 5 березня 2020 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого відповідач позичив в позивача 175000 гривень яку зобов`язався повернути до 5 березня 2020 року, про що свідчить розписка.

Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за розпискою у сумі 175000 гривень.

21 вересня 2023 року ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2023 року позов задоволений, стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 175000 грн., судовий збір в розмірі 1750 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року виправлено описку в рішенні суду.

Постановою Київського апеляційного суду від 4 вересня 2024 року задоволено апеляційну скаргу представника відповідача та скасоване рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2023 року, справа направлена за підсудністю до Ленінського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2024 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та призначене судове засідання на 11 лютого 2025 року.

11 лютого 2025 року судове засідання не відбулося в зв`язку із знаходженням головуючого судді у відпустці.

Позивач в судове засідання 2 квітня 2025 року не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.

30 квітня 2025 року судове засідання не відбулося через перебування головуючого судді у нарадчій кімнаті у кримінальному провадженні № 334/2567/23.

На виконання Закону України № 4273-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» 30.04.2025 р. відбулася державна реєстрація змін до відомостей про Ленінський районний суд м. Запоріжжя, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, відповідно до яких назву Ленінський районний суд міста Запоріжжя змінено на Дніпровський районний суд міста Запоріжжя.

Позивач в судове засідання 12 червня 2025 року не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

В судовому засіданні відповідач та представник відповідача заперечили можливість задоволення позовних вимог, зазначивши, що договір позики між сторонами не укладався. Підписи від імені відповідача у договорі позики від 5 березня 2020 року, розписці до договору позики від 5 березня 2020 року, відповіді на вимогу про повернення грошових коштів від 2 березня 2023 року є підробленими.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників провадження, суд приходить до наступного.

Стороною позивача надано копію договору позики від 5 березня 2020 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідно до умов якого позикодавець (позивач) передав позичальнику (відповідачу) грошові кошти в розмірі 175000,00 грн., а позичальник прийняв кошти із зобов`язанням повернути вказану суму до 05.03.2022 року

Відповідно до наданої суду копії письмової розписки до договору позики від 5 березня 2020 року у тексті останньої зазначене наступне:

«Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , даю цю розписку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 ІПН НОМЕР_1 в тому, що я ОСОБА_2 особисто отримав від ОСОБА_4 у борг грошові кошти відповідно в сумі 175000 (сто сімдесят п`ять тисяч) гривень та зобовязаюся повернути грошові кошти ОСОБА_4 в строк до 05 березня 2022 року».

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно вимог ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. ( ст. 76 ЦПК України)

Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування тобто обставин, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Виходячи з положень статей 79-80 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ( ч. 1 ст. 81 ЦПК України)

Положення статі 81 ЦПК України, відображають приватноправові засади змагальності цивільного процесу, відповідно до чого тягар доказування цілком покладається на сторін. У такому контексті зазначений обов`язок із доказування характеризується специфічністю та виникає тоді, коли особа реалізує своє право на судовий захист.

При цьому особа наділена правом самостійно обирати коло доказів, на які вона посилається і які подає суду, виходячи із своєї процесуальної заінтересованості та позиції у справі. Поряд із цим, таке право сторони також має свої межі. Тоді, коли особа використовує свої процесуальні права у сфері доказування всупереч їх меті, діє недобросовісно (у тому числі, несвоєчасно розкриває докази, чим перешкоджає іншій стороні повноцінно організувати свій захист), то починає зачіпатися загальний публічно-правовий інтерес в ефективному відправленні правосуддя, що повинно мати наслідком відповідну реакцію суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

2 квітня 2025 року ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя за клопотанням сторони відповідача витребувано від позивача для огляду в судовому засіданні оригінали документів: договір позики від 5 березня 2020 року, розписку до договору позики від 5 березня 2020 року, відповідь на вимогу про повернення грошових коштів від 2 березня 2023 року.

Зазначена ухвала суду виконана не була.

З урахуванням відсутності доказів укладення договору позики та передання коштів від позивача відповідачу суд приходить до висновку про відсутність між сторонами боргових зобов`язань, в зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2-4, 12-13, 17-18, 76-82, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 268,274 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів до Запорізького апеляційного суду.

Суддя: Гнатюк О. М.