Справа № 175/6890/24
Провадження № 2/175/1158/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року с. Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області

в складі: головуючого судді Бойко О.М.

при секретареві судового засідання Кальченко Ю.О.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача Бут.Н.В.,

свідка ОСОБА_4 ,

свідка ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В травні 2024 року до суду надійшла вищевказана позовна заява.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2024 року дану справу прийнято до розгляду судді Бойка О.М. та відкрито провадження по справі.

Ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року було прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, по цивільній справі №175/6890/24 (провадження №2/175/1158/24) та об`єднати в одне провадження із вимогами за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

В позовних вимогах позивач ОСОБА_1 , просить суд стягнути з позивачки на його користь безпідставно набуті нею кошти у розмірі 123827,10 грн. та судові витрати.

Обґрунтовує свої вимоги тим, що 09.04.2018 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , досягнуто згоди стосовно умов попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , який має назву «Розписка».

Вважає, що цей документ має вважатись попереднім договором купівлі-продажу житлового будинку.

Так, положеннями попереднього договору зокрема визначено, що оплата за цим договором буде здійснюватися частинами шляхом внесення коштів на банківську картку відповідача, а переоформлення права власності на житловий будинок здійснюється після повної сплати суми за рахунок обох сторін у розмірі 50% для кожної.

Положеннями попереднього договору також передбачено обов?язок відповідача підготувати всі необхідні документи до моменту продажу.

На думку позивача, відповідач безпосередньо у змісті попереднього договору підтвердила отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 5600,00 грн. в якості попередньої оплати за цим попереднім договором.

В подальшому, з метою виконання умов попереднього договору, ОСОБА_1 на банківську картку (рахунок) ОСОБА_3 сплачено грошові кошти у розмірі:

- 12.06.2018 року, сума 5600,00 грн.; - 10.07.2018 року, сума 5700,00 грн.; - 11.08.2018 року, сума 5650,00 грн.; - 13.09.2018 року, сума 5650,00 грн.; - 11.10.2018 року, сума 6167,01 грн.; - 11.11.2018 року, сума 6350,00 грн.; - 11.12.2018 року, сума 6485,41 грн.; - 19.01.2019 року, сума 6700,00 грн.; - 23.01.2019 року, сума 150,00 грн.;- 21.02.2019 року, сума 6505,31 грн.; - 23.03.2019 року, сума 5650,00 грн.; - 20.04.2019 року, сума 5970,00 грн.; - 21.05.2019 року, сума 5999,85 грн.; - 22.06.2019 року, сума 5999,85 грн.; - 20.07.2019 року, сума 5999,85 грн.; - 21.09.2019 року, сума 7000,00 грн.; - 20.10.2019 року, сума 6999,82 грн.; - 22.01.2020 року, сума 5650,00 грн.; - 06.09.2023 року, сума 5000,00 грн.; - 04.10.2023 року, сума 5000,00 грн.; - 11.11.2023 року, сума 4000,00 грн.

Позивач ОСОБА_6 стверджує, що сплата вказаних грошових коштів на банківську картку (рахунок) відповідача підтверджується дублікатами чеків, копії яких додані до позову.

Отже, з метою виконання умов попереднього договору позивач сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 123827,10 грн., а саме: - 5600,00 грн. згідно підтвердження, яка вказано відповідачем у змісті попереднього договору; - 118227,10 грн. на банківську картку (рахунок) відповідача. Нотаріальне посвідчення угоди між сторонами не проводилось.

Відповідачка ОСОБА_3 ознайомившись із позовною заявою надала до суду відзив на позовну заяву в якому заперечує позовні вимоги у повному обсязі та просить суд відмовити в їх задоволенні з огляду на наступне.

09.04.2018 року вони з Позивачем домовилися про те, що після сплати 15000 доларів США вони оформлять договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 .

Сторони домовились, що до 25.04.2024 року Позивач перерахує відповідачу всі кошти за будинок. Було складено розписку про отримання від Позивача 5600 грн.

На думку відповідачки, попереднього договору купівлі-продажу між ними не укладалося. Було зазначено умови начебто попереднього договору, але в розписці, що не відповідає розумінню та правовим нормам укладання попереднього договору купівлі-продажу.

Також, первісна відповідачка ОСОБА_3 надала до суду зустрічну позовну заяву в якій просила стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 147 704,83 грн., а також моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

Обґрунтувала його тим, що ОСОБА_3 є власницею житлового будинку, що находиться в АДРЕСА_1 .

Вищезазначений будинок знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :03:003:0030, площею 0,25 га.

ОСОБА_3 планувала продати вищезазначений будинок та земельну ділянку. До неї з метою купівлі продажу мого домоволодіння звернувся

Відповідач зі своєю дружиною, але оскільки в них не було коштів, то вони попросили розстрочити оплату до 25.04.2024 року.

Укладати нотаріально попередній договір купівлі - продажу вони не захотіли тому було надано ОСОБА_3 5600 грн., про що складено розписку від 09.04.2018 року.

09.04.2018 року сторони домовились про те, що після оплати 15000 доларів США вони оформлять договір купівлі-продажу житлового будинку.

ОСОБА_3 стверджує, що вони із ОСОБА_1 домовилися, що до 25.04.2024 року Позивач перерахує всі кошти за будинок кожного місяця з 25 по 30 число.

Не виконання умов домовленості між сторонами, на думку ОСОБА_3 призвело до її упущеної вигоди.

ОСОБА_3 , стверджує, що неодноразово зверталася до ОСОБА_1 з проханням звільнити будинок, проте, ОСОБА_1 наніс їй під час сварки легкі тілесні ушкодження, а тому ОСОБА_3 хоче стягнути додаткову й моральну шкоду.

ОСОБА_1 ознайомившись із зустрічним позовом надав до суду відзив на зустрічну позовну заяву в якій заперечував зустрічні вимоги з огляду на те, що у діях ОСОБА_1 не було протиправних діянь, оскільки він проживав у будинку з дозволу ОСОБА_3 .

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Бут Д.Ю. підтримали позовні вимоги за первісним позовом та просили суд задовольнити їх, а зустрічну позовну заяву - залишити без задоволення.

ОСОБА_3 та її представник адвокат Бут Н.В. заперечували позовні вимоги за первісним позовом та просили суд задовольнити її зустрічний позов.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні вказала, що ОСОБА_1 дійсно проживав у домоволодінні ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_5 також вказала, що ОСОБА_1 дійсно проживав у домоволодінні ОСОБА_3 .

Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні первісного позову та зустрічного позову.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для відмови в задоволенні первісного позову та зустрічного позову з огляду на наступне.

Судом фактично встановлено, що ОСОБА_3 є власницею житлового будинку, що находиться в АДРЕСА_1 .

Вищезазначений будинок знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :03:003:0030, площею 0,25 га.

ОСОБА_3 планувала продати вищезазначений будинок та земельну ділянку. До неї з метою купівлі продажу мого домоволодіння звернувся

ОСОБА_1 зі своєю дружиною, але оскільки в них не було коштів, то вони попросили розстрочити оплату до 25.04.2024 року.

Укладати нотаріально попередній договір купівлі - продажу вони не захотіли тому було надано ОСОБА_3 5600 грн., про що складено розписку від 09.04.2018 року.

ОСОБА_1 вважає, що ця розписка має вважатись попереднім договором купівлі-продажу житлового будинку.

Проте, попереднього договору купівлі-продажу між ними не укладалося. Було зазначено умови начебто попереднього договору, але в розписці, що не відповідає розумінню та правовим нормам укладання попереднього договору купівлі-продажу не вказано, що ці кошти та угода укладаються з метою попереднього укладання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов?язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором/ Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Попередній договір щодо купівлі-продажу об?єкта незавершеного будівництва або майбутнього об?єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню.

Сторонами укладено розписку, а не попередній договір купівлі-продажу. Розписка це документ, який підтверджує певну дію, яка відбулась передачу й отримання грошей, матеріальних цінностей, документів тощо від підприємства, установи чи приватної особи. За характером розписки поділяють на: приватні між приватними особами та службові за якими представник установи отримує цінності від цієї або іншої установи. Текст приватної розписки має містити відомості про отримувача цінностей і того, кому надається розписка, включаючи прізвище, ім?я, по батькові повністю. За необхідності вказують відомості про паспорт, посвідчення чи інший документ, що підтверджує особу. Визначають підстави для передачі й отримання цінностей.

Позивач надав банківські виписки в період з 12.06.2018 року кожного місяця до 20.10.2019 року, потім три місяці прострочки, оплата 22.01.2020 року, потім 3 роки 8 місяців не оплачував, проплатив 3 місяці до 11.11.2023 року і перестав, тобто ніяких домовленостей не було дотримано.

Позивач фактично проживав в будинку, користувався ним та не заперечує цього факту.

Також, слід зауважити, що попередній договір у розумінні ЦК України не укладався.

Відповідно до Постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.04.2024 року у справі №127/12240/22 зазначено наступне: «Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України, якщо особа, знаючи про відсутність у неї такого обов?язку, все-таки здійснила їх сплату.

Касаційний цивільний суд у складі ВС вказав на помилковість висновків судів, відмовив у задоволенні позову, зробивши такі правові висновки.

Тлумачення статей 1212, 1215 ЦК України свідчить, що під час визначення того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності.

В основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов?язання (відсутній обов?язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До первісного позову ОСОБА_1 надано банківські виписки в період з 12.06.2018 року кожного місяця до 20.10.2019 року, потім три місяці прострочки, оплата 22.01.2020 року, потім 3 роки 8 місяців не оплачував, проплатив 3 місяці до 11.11.2023 року і перестав, тобто ніяких усних домовленостей не було дотримано.

Тобто, ОСОБА_6 проживав в будинку, користувався домоволодінням ОСОБА_3 та відмовлявся сплачувати кожного місяця кошти.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати. які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки): доходи. які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність такого юридичного складу: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв?язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. При цьому необхідно встановити, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Тобто протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої із зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності у вигляді покладення обов?язку з відшкодування збитків.

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для настання деліктної відповідальності за ст. 1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв?язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров?я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім?ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації. ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин. які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов?язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов?язковому з?ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з?ясувати, чим підтверджується факт заподіяння особі моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

ОСОБА_3 заявила вимогу про стягнення на її користь з ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 144000.00 грн., які на думку ОСОБА_3 є збитками, а саме упущеною вигодою.

Цю упущену вигоду ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що з 09.04.2018 по 25.04.2024 ОСОБА_1 безоплатно проживав у її домоволодінні, а вона за цей період мала б змогу отримати дохід від здачі в оренду її домоволодіння.

Отже, для стягнення 144 000,00 грн. упущеної вигоди (матеріальної шкоди) ОСОБА_3 має довести наявність: шкоди протиправної поведінки (яка призвела до існування шкоди), причинний зв?язок між шкодою та протиправною поведінкою.

Проте, ОСОБА_3 не подала до суду докази, які б підтверджували, що ОСОБА_1 проживав у домоволодінні ОСОБА_3 протиправно.

Проживання у домоволодінні ОСОБА_3 було з відома та за згоди останньої. З дослідження паспорта ОСОБА_1 вбачається, що він мав зареєстроване місце проживання у домоволодінні ОСОБА_3 , а така реєстрація могла бути здійснена лише за згодою ОСОБА_3 .

Отже, протиправна поведінка ОСОБА_1 , яка б призвела до упущеної вигоди, ОСОБА_3 не доведена.

Крім того, слід враховувати, що у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред?явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов?язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду. викладеними у постановах від 15 липня 2020 року у справі №205/5667/16-ц від 09 лютого 2023 року у справі №766/4410/17.

Відтак, існування шкідливого результату (шкоди) стосовно упущеної вигоди ОСОБА_3 матеріалами справи не підтверджено.

В свою чергу, оскільки доводи про існування шкоди та протиправної поведінки свого підтвердження не знайшли, можливо вказати також й про відсутність причинного зв?язку між ними.

Таким чином, ОСОБА_3 не подано доказів наявності юридичної складу правопорушення (шкода, протиправні дії та причинний зв?язок між ними), який би міг стати підставою для стягнення матеріальної шкоди у розмірі 144000,00 грн., які на думку ОСОБА_3 є збитками, а саме упущеною вигодою.

Також, згідно зустрічного позову позивачка ОСОБА_3 вбачає наявність підстав для стягнення на її користь з ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн.

Моральну шкоду ОСОБА_3 пов?язує з тим, що між ними виникла бійка, внаслідок якої ОСОБА_3 отримала ушкодження, що відносяться до легких ушкоджень згідно висновку №955 від 08.04.2024 року.

Слід враховувати, що зобов?язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв?язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою: вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Проте, жодний доказ, який міститься у матеріалах справи (зокрема висновок №955), не підтверджує того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була бійка, під час якої ОСОБА_3 було б нанесено тілесні ушкодження.

Доводам ОСОБА_3 про отримання нею тілесних ушкоджень надана оцінка компетентним органом - Національною поліцією.

Так, за висновками Національної поліції, які викладено в листах на адресу ОСОБА_3 , не вбачається підстав для прийняття рішення про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявами ОСОБА_3 про завдання їй тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що в задоволенні первісних позовних вимог та зустрічних позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Отже, на підставі вищезазначеного, та керуючись ст.ст. 2, 4, 76, 80, 81, 89, 263, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутих грошових коштів залишити без задоволення.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду з дня складання повного судового рішення.

Суддя Бойко О.М.