Провадження № 22-ц/4808/786/25
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Струтинської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Абрам`юка Андрія Івановича на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2021 року, постановлену в складі судді Бородовського С.О. в м. Івано-Франківську, у справі за заявою Державної іпотечної установи про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в розмірі 1087194,15 грн. за Кредитним договором №1613ру-07, укладеним 24.09.2007 між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2021 року задоволено заяву Державної іпотечної установи про забезпечення вказаного позову. Накладено арешт на трикімнатну квартиру загальною площею 73,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна в реєстрі прав власності на нерухоме майно 13320231, що належить ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 січня 2022 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи заборгованість в сумі 1087194,15 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 16307,91 грн.

Представник ОСОБА_1 адвокат Абрам`юк Андрій Іванович подав апеляційну скаргу на ухвалу суду про забезпечення позову, оскільки вважає таку незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що арешт накладений помилково, оскільки на момент розгляду справи ОСОБА_2 не був власником квартири по АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 31.07.2015, посвідченим приватним нотаріусом Білусяк Л.В. Згідно вказаного договору ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 прийняв від продавця квартиру АДРЕСА_2 , і оплатив її вартість за ціною та у порядку, передбаченому договором.

Зазначені відомості відповідають Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, де вказано, що з 31.07.2015 власником зазначеної трикімнатної квартири є ОСОБА_1 .

В п. 1.4 Договору купівлі-продажу підтверджено, що на момент укладення договору квартира, яка є його предметом, на день укладення договору не передана в іпотеку, не знаходиться під арештом і забороною відчуження, не перебуває у податковій заставі відповідно до сформованих витягів.

Заяву Державної іпотечної установи про забезпечення позову подано у справі №344/11569/21, де прийнято заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 25 січня 2022 року про стягнення з відповідачів коштів. З рішення вбачається, що позовна заява Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_4 про стягнення заборгованості подана за Кредитним договором №1613ру-07, укладеним між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 . З метою забезпечення повернення кредиту 25.09.2007 укладений Іпотечний договір №Д-880.

Відповідно до Інформаційної довідки за №421488316 від 09.04.2025, сформованої приватним нотаріусом Кочан М.В., за повідомленням банку іпотеку на квартиру АДРЕСА_2 було погашено 30.06.2015.

ОСОБА_1 було відомо, що ця квартира ОСОБА_2 була передана в іпотеку. Тому до укладення договору купівлі-продажу він переконався, що останній погасив у реєстрі іпотеку. Тільки після цього було оформлено договір купівлі-продажу квартири.

Таким чином, відомості у Державному реєстрі, які були подані Державною іпотечною установою до суду про те, що на момент розгляду заяви про забезпечення позову, тобто на 2021 рік, власником квартири є ОСОБА_2 , не відповідають дійсності. Право власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 перейшло ще 31.07.2015.

Вважає, що вказане порушення відбулося тому, що приватним нотаріусом при посвідченні договору купівлі-продажу квартири не було погашено розділ на попереднього власника зазначеної квартири ОСОБА_2 . Оскільки такий запис права власності у реєстрі відображався як активний, це вводило сторін спору і суд в оману щодо реального права власності.

Звертає увагу суду, що іпотека за повідомленням банку була знята 30.06.2015, ще до оформлення договору купівлі-продажу, і ухвалою суду від 11 серпня 2021 року було накладено арешт на квартиру не як на іпотечне майно, а як на майно відповідача - боржника, якого у нього на той час не було.

Згідно Інформаційної довідки за №423421074 з Державного реєстру речових прав за ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири за №570 від 31.07.2015 зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 73,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без будь-якого арешту.

З огляду на викладене, вважає, що арешт є незаконним, таким, що помилково накладений. Тому просить скасувати ухвалу Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2021 року про забезпечення позову та відмовити у задоволенні такої заяви.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Грица Ю.Ю. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник Державної іпотечної установи в судове засідання не з`явився. Надіслав на адресу суду письмові пояснення, в яких зазначив, що, на його думку, апелянтом обрано невірний спосіб захисту порушених прав. Належним захистом було б усунення порушення встановленого порядку державної реєстрації, оскарження неправомірних дій державного реєстратора, відмови у державній реєстрації. Однак апелянтом не подано належних доказів щодо захисту свого права про усунення порушень, допущених приватним нотаріусом Білусяк Л.В.

Відповідачі в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності вказаних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Вирішуючи подану Державною іпотечною установою заяву про забезпечення позову та задовольняючи її, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що вказана квартира належить на праві власності ОСОБА_2 ; вказаний захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами, не спричинить шкоди відповідачу, а також відсутні підстави для зустрічного забезпечення.

Однак апеляційний суд не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року справа №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

За вимогами пункту 3 частини першої статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Такі правові висновки сформульовані Верховний Судом у постановах від 17 червня 2024 року в справі №644/1482/22, від 01 травня 2024 року в справі №638/6777/23, від 21 лютого 2024 року в справі №201/9686/23 та інших, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19).

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Тому при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 (провадження №14-28цс23) зазначено, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду в конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

У справі, ухвала в якій переглядається, позивач Державна іпотечна установа пред`явила вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в розмірі 1087194,15 грн. за Кредитним договором №1613ру-07, укладеним 24.09.2007 між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 .

Тобто, між сторонами існував спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.

У постанові від 03.03.2023 по справі №905/448/22 Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив: «Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

Відтак, накладення арешту на майно відповідача спрямоване на ефективний захист та поновлення порушених прав і може забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Однак, суд помилково наклав арешт на трикімнатну квартиру загальною площею 73,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з копії Повідомлення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 21.07.2015 №9-236200/2101 приватному нотаріусу Івано-Франківського міського нотаріального округу Данилів Т.Д., банк просив зняти заборону та здійснити державну реєстрацію припинення обтяжень на нерухоме майно у результаті зняття заборони на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , і належить ОСОБА_2 , яка перебувала в іпотеці банку по Договору про іпотечний кредит №1748/06-К від 02.11.2006 на суму кредиту 250000,00 грн., у зв`язку з припиненням Іпотечного договору №1008-Д від 02.11.2006, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Данилів Т.Д. та погашенням заборгованості по вищезазначеному іпотечному договору (т. 3, а.с. 46).

Відповідно копії Договору купівлі-продажу квартири від 31.07.2015 ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_2 (т. 2, а.с. 180-182).

Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №41582617 від 31.07.2015, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №423421074 від 19.04.2025 вказана квартира зареєстрована приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Білусяк Л.В. на праві приватної власності за ОСОБА_1 31.07.2015 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 31.07.2015, серія та номер 570. Номер запису про право власності: 10637993 (т. 2, а.с. 183-184, 190-191).

Тобто, право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 до постановлення судом оскаржуваної ухвали.

Наведені вище норми ЦПК України не передбачають забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі. Забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі, є очевидним порушенням її прав як власника. Схожі правові висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 14 вересня 2022 року у справі №4634/19 та у постанові від 14 червня 2024 року у справі №916/4894/23.

Отже, у суду першої інстанції не було підстав для накладення арешту на вказану квартиру.

Відтак, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Абрам`юка Андрія Івановича слід задовольнити, ухвалу Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2021 року про задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову скасувати.

Апеляційний суд не вирішує заяву про забезпечення позову по суті, оскільки заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 січня 2022 року в цій справі позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи заборгованість в сумі 1087194,15 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 16307,91 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Абрам`юка Андрія Івановича задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2021 року про задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 16 червня 2025 року.