Справа №504/774/25
Провадження №2/504/2115/25
Доброславський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2025с-ще Доброслав

Доброславський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

секретаря - Завади Ю.А., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, позовну Керівника Доброславської окружної прокуратури Одеської області Андрія Стоєва в інтересах держави Україна в особі Головного управління держгеокадастру в Одеській області проти ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , про припинення права власності на земельну ділянку шляхом конфіскації на користь держави, -

ВСТАНОВИВ:

Історія:

У лютому 2025 року керівник Доброславської окружної прокуратури Одеської області Андрій Стоєв в інтересах держави Україна в особі Головного управління держгеокадастру в Одеській області проти ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить суд:

Припинити право приватної власності громадянину російської федерації ОСОБА_1 (рф, м. Новосибірськ) на земельну ділянку із кадастровим номером :01:003:0351 площею 1,54 га, що розташована на території Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області, цільове призначення земельної ділянки: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва шляхом конфіскації земельної ділянки у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області.

2. Стягнути з відповідача на користь Одеської обласної прокуратури (юридична та поштова адреса Одеської обласної прокуратури: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, тел. 7319800) сплачений судовий збір та перерахувати його на № UA0000564 в ДКСУ м. Київ МФО 820172.

тел. 7319800, неприбуткова організація) сплачений судовий збір за подачу позову, а саме 3028 гривень.

Щодо права прокурора на представлення інтересів держави:

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 257 ЦПК України.

Захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень.

З метою, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставою для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Звертаючись з позовом в інтересах держави Україна в особі Головного управління держгеокадастру в Одеській області прокурор зазначав, що посадові особи Головного управліннядержгеокадастру вОдеській області знають про порушення інтересів держави, проте до цього часу не вживали жодних самостійних заходів з метою відновлення законності та захисту прав держави.

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява № 61517/00, пункт 27).

Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні.

Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятих 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів (далі Рекомендації), якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає у тому, щоб представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

У пункті 7 Рекомендацій передбачено, що ілюстрацією повноважень публічних обвинувачів у системі загального права є визнання або анулювання шлюбів, захист дітей або недієздатних осіб і реєстрацію або припинення діяльності асоціацій та фондів. Іншою групою повноважень публічних обвинувачів є правовий контроль публічної адміністрації та інших юридичних осіб під кутом зору відповідності їх діяльності закону. В цілому, ці повноваження покладені на публічного обвинувача з міркувань публічного інтересу та захисту прав людини і, як правило, здійснюється в суді.

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом «суд знає закони» під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (пункт 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19).

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави у сфері земельних відносин, Доброславською окружною прокуратурою 06.12.2024 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області скеровано лист № № 58-4603вих-24 про надання інформації щодо пред`явлення або запланованих заходів щодо пред`явлення позову до ОСОБА_1 .

Листом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 16.01.2025 № 10-15-0.6-84/2-25 повідомлено про те, що відповідні заходи спрямовані на усунення порушень земельного законодавства щодо ОСОБА_1 не вживались та не будуть вжиті.

Отже, попри очевидність допущеного відповідачем правопорушення, Головним управління Держгеокадастру в Одеській області самостійно не вжито вичерпних заходів, спрямованих на усунення порушень ОСОБА_1 земельного законодавства.

Таким чином, оскільки уповноважений орган неналежно виконує обов`язки із захисту інтересів держави, наявні підстави для звернення прокурора до суду з таким позовом в межах своєї компетенції, яка гарантована приписами ст. 1311 Конституції України, ст. ст. 23, 24 Закону України «Про прокуратуру», ст. 56 ЦПК України.

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу відповідно до положення частини четвертої статті 56 ЦПК України. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові.

Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (№ 12-194гс19).

Таким чином правомочність прокурора на представництво інтересів держави в суді повністю доведена.

Рух справи в суді:

Ухвалою судді Доброславського районного суду Одеської області від 25.02.2025 прийнято позов, відкрито провадження по справі.

Судом отримані відомості про те, що ОСОБА_1 має місце реєстраційного обліку на території рф, є громадянином рф.

У судове засідання відповідач не з`явився, оскільки він є громадянином рф, її повідомлення здійснювалось судом на сайті суду.

Іншого способу повідомити відповідача про дату, час та місце проведення підготовчого засідання у суду не має, оскільки з рф припинені дипломатичні відносини, а також припинені положення Минської Конвенції стосовно рф.

Прокурор подав заяву про розгляд справи у свою відсутність, доводи позову підтримав в повному обсязі, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечував.

Представник ГУ Держгеокадастру в Одеській області доводи прокурора підтримав, просив справу розглянути у свою відсутність.

Ухвалою Добославського районного суду Одеської області від 19.06.2025 року постановлено розглянути справу в заочному порядку за наявними в ній доказами.

Позиція позивача:

ОСОБА_1 , що є громадянином РФ (паспорт громадянина РФ, мешканець м. Новосибірськ російської федерації) володіє на праві приватної власності земельною ділянкою сільськогосподарського призначення із кадастровим номером :01:003:0351 площею 1,54 га (із земель колишнього КСП агрофірма «Світанок»), що розташована на території Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області, цільове призначення земельної ділянки: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 16.01.2025 установлено, що у власності громадянина РФ, який мешкає в місті Новосибірську, ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка сільськогосподарського призначення, розташована в межах Доброславської селищної ради.

Крім того установлено, що громадянин РФ ОСОБА_1 у 2003 році вступив у право на спадщину за ОСОБА_2 , яка мала сертифікат серії ОД 0274241 колишнього КСП агрофірма «Світанок» (свідоцтво про право на спадщину за законом ВАС №911463 від 28.01.2003).

За інформацією сектору № 2 відділу № 5 управління забезпечення реалізації державної політики в сфері земельних відносин Головного управління від 08.01.2025 № 22-15-0.1152-71/486-25, згідно наявних у секторі Книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі та території Комінтернівського (на даний час Одеського) району та м. Южне Одеської області станом на 31.12.2012 наявний запис про реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 436223 від 07.02.2006 за № 10, який видано громадянину рф ОСОБА_1 , що проживає в м. Новосибірськ, площею 1,54 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Підставою для реєстрації за ОСОБА_1 земельної ділянки у власність стало розпорядження Комінтернівської районної державної адміністрації від 20.09.2005 № 1056.

До цього часу ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення із кадастровим номером :01:003:0351 площею 1,54 га не відчужував.

Як вбачається з державного акту на право власності від 07.02.2006 серії ЯБ № 436223, ОСОБА_1 отримав земельну ділянку безкоштовно в порядку приватизації на підставі розпорядження Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області від 20.09.2005 № 1056.

Крім того, у відповідь на запит окружної прокуратури від 20.01.2025 № 58-288вих-24, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області листом від 24.01.2025 № 5100.19.1-785/51.1-25 повідомило, що ОСОБА_1 посвідками на постійне/тимчасове проживання, а також паспортом громадянина України не документувався.

Прокурор вважає, що після набуття права власності ОСОБА_1 мав протягом року здійснити відчуження належної йому земельної ділянки, проте цього не зробив.

Позиція відповідача:

До суду відзив на позовну заяву від відповідача не надходив.

Релевантні джерела права:

Статтею 14 Конституції Українивизначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У статті 26 Конституції Українизазначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленимиКонституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 1ст.1 Земельного кодексу Україниземля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною закону.

За змістом частин 2, 3 та 4статті 81Земельного кодексуУкраїни іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки не сільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки не сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.

Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б)викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності;

в)прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

У статті 13 Конституції Українизакріплено, що власність зобов`язує. Аналогічні положення викладені устатті 319 Цивільного кодексу України.

Приписами статті 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, підставою виникнення зобов`язання є, зокрема, закон, що встановлює обов`язкові дії для того чи іншого суб`єкта. Невиконання обов`язкових дій цим суб`єктом, забезпечується відповідальністю.

Статтею 354 Цивільного кодексу України передбачено, що до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом.

Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом.

Пунктом «е» частини першої статті 140 Земельного кодексу України передбачається, що не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом, є однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку.

За змістом частин 1, 2 та 4статті 145 Земельного кодексу України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Такий позов подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель.

Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах, а ціна проданої земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлені судом фактичні обставини та позиція суду:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є громадянином РФ (паспорт громадянина РФ, мешканець м. Новосибірськ російської федерації), за даними Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області листом від 24.01.2025 № 5100.19.1-785/51.1-25 посвідками на постійне/тимчасове проживання, а також паспортом громадянина України не документувався.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка, кадастровий номер :01:003:0351 площею 1,54 га, що розташована на території Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області, цільове призначення земельної ділянки: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 16.01.2025 установлено, що у власності громадянина РФ, який мешкає в місті Новосибірську, ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка сільськогосподарського призначення, розташована в межах Доброславської селищної ради.

Крім того установлено, що громадянин РФ ОСОБА_1 у 2003 році вступив у право на спадщину за ОСОБА_2 , яка мала сертифікат серії ОД 0274241 колишнього КСП агрофірма «Світанок» (свідоцтво про право на спадщину за законом ВАС №911463 від 28.01.2003).

За інформацією сектору № 2 відділу № 5 управління забезпечення реалізації державної політики в сфері земельних відносин Головного управління від 08.01.2025 № 22-15-0.1152-71/486-25, згідно наявних у секторі Книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі та території Комінтернівського (на даний час Одеського) району та м. Южне Одеської області станом на 31.12.2012 наявний запис про реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 436223 від 07.02.2006 за № 10, який видано громадянину рф ОСОБА_1 , що проживає в м. Новосибірськ, площею 1,54 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Підставою для реєстрації за ОСОБА_1 земельної ділянки у власність стало розпорядження Комінтернівської районної державної адміністрації від 20.09.2005 № 1056.

До цього часу ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення із кадастровим номером :01:003:0351 площею 1,54 га не відчужував.

Оскільки ОСОБА_1 протягом року з часу переходу права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :01:003:0351, площею 1,54 га, яка розташована на території Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області, цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва, її не відчужив, то право власності на зазначену земельну ділянку, на думку суду, слід примусово припинити, шляхом конфіскації.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року (далі - Конвенція) закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий і навпаки встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Слід зазначити, що право держави примусово припиняти право власності земельної ділянки, яка мала бути відчужена її власником, передбачене у чинному законодавстві України.

Відповідні приписи, які регламентують цю процедуру, наведені у судовому рішенні.

З огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право відповідача на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ.

В даному випадку наявна справедлива рівновага між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника оспорюваних земельних ділянок, оскільки такий мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак у встановлений законом строк земельні ділянки не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу.

Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі №513/444/15-ц від 23 січня 2018 року.

Крім того, частиною 4 статті 145ЗК України передбачено, що конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах.

Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

За таких обставин, суд, дійшов висновку, що позовні вимоги Керівника Доброславської окружної прокуратури Одеської області Андрія Стоєва в інтересах держави Україна в особі Головного управління держгеокадастру в Одеській області проти ОСОБА_1 , підлягають до задоволення.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь Одеської обласної прокуратури.

Керуючись ст.ст. 145 ЗК України, ст. 319, 354 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 56, 76, 81, 89, 141, 263-265, 274, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Керівника Доброславської окружної прокуратури Одеської області Андрія Стоєва в інтересах держави Україна в особі Головного управління держгеокадастру в Одеській області проти ОСОБА_1 , - задовольнити.

Припинити право приватної власності ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 рф, Новосибірськ, громадянин рф серії) на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, кадастровий номер :01:003:0351, площею 1,54 га, яка розташована на території Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області, цільове призначення земельної ділянки: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, шляхом конфіскації земельної ділянки у власність держави в особі Головного управління держгеокадастру в Одеській області.

Стягнути з відповідача на користь Одеської обласної прокуратури за наступними реквізитами: розрахунковий рахунок UA0000564 (юридична та поштова адреса Одеської обласної прокуратури: 65026 м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, тел. 7319800, неприбуткова організація) сплачений судовий збір за подачу позову, а саме 3028 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя В. К. Барвенко