ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 червня 2025 року

м. Харків

справа № 646/10820/24

провадження № 22-ц/818/2713/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2024 року, постановлене під головуванням судді Демченко І.М., -

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 50000 доларів США та понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 15140,00 грн.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2025 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2024 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2024 року та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що Червонозаводським районним судом м. Харкова помилково розглянуто справу за зареєстрованим місцем проживання, оскільки з 25 жовтня 2016 року відповідач знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, з початком широкомасштабної агресії РФ проти України, з березня 2022 року відповідач перебуває у статусі тимчасово переміщеної особи та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , тому вважає, що справа за підсудністю мала розглядатись Залізничним районним судом м. Львова. За адресою місця проживання жодних повідомлень та судових повісток не отримував, у зв`язку з чим був позбавлений права на особисту участь у судових засідання, подання відзиву та інших заяв.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2024 року залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оригінал розписки, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 , 50000 доларів США строком на три тижні, за своєю суттю підтверджує як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт передачі ОСОБА_1 та отримання ОСОБА_2 конкретної грошової суми. Оскільки договір позики містить дату отримання та умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення, факт отримання коштів підтверджений розпискою, він беззаперечно підтверджує боргове зобов`язання. Відповідач у встановлений договором строк грошові кошти не повернув, тому вони підлягають стягненню на користь позивача.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що згідно розписки від 20 травня 2024 року ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_1 отримав від ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_2 , 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США строком на три тижні. Зобов`язався повернути 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США до 10.06.2024 року (а.с. 11).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, про що відповідачем написана розписка від 20 травня 2024 року, за якою позивач передав у власність відповідача, а відповідач прийняв у власність від позивача грошові кошти в розмірі 50000 доларів США строком на три тижні, до 10 червня 2024 року. Станом на день подання позовної заяви відповідач зазначену суму не сплатив, чим порушив умови договору позики. Тому позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом про стягнення заборгованості за договором позики, а також понесені судові витрати.

За положеннями ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається (ст.525 ЦК України).

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України (ч.2 ст. 509 ЦК України), якими в тому числі є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, а його зміст становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст.627,628 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики та додатки до нього вважається укладений між заявником - позикодавцем та боржником - позичальником, оскільки згідно ч.2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, з визначених родовими ознаками, на підставі чого, відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, позичальником було надано розписку про отримання грошових коштів.

Відповідно до ст. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має буті повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України визначено, що зобов`язання підлягає виконанню у строк, встановлений договором.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у борг у сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США строком на три тижні. Борг зобов`язався повернути до 10.06.2024 року. Зазначене підтверджується власноручною розпискою ОСОБА_2 від 20 травня 2024 року.

Доказів повернення боргу матеріали справи не містять.

У суді апеляційної інстанції відповідач не заперечував факту складення ним такої розписки. Зазначив, що розписку написав на прохання свого знайомого, грошові кошти від позивача не отримував.

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Всупереч зазначеним вимогам закону відповідач не надав суду належних доказів на підтвердження своїх заперечень. Не містять таких доказів і матеріали справи.

Доводи апеляційної скарги також не містять заперечень щодо суті заявлених позовних вимог.

Натомість наявність у позикодавця оригіналу розписки свідчить про те, що боргові зобов`язання відповідачем не виконані.

Висновок суду першої інстанції про те, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу борг за договором позики відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Посилання апелянта на те, що вказана справа за підсудністю мала розглядатись Залізничним районним судом м. Львова, оскільки ОСОБА_2 перебуває у статусі тимчасово переміщеної особи та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , колегією суддів не приймається до уваги з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з вимогами ч. 9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

З відповіді № 818853 від 01.10.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстиру, наданого на запит Червонозаводського районного суду м. Харкова для визначення підсудності, вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що відноситься до територіальної юрисдикції Червонозаводського районного суду м. Харкова.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Отже, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не є документом, який підтверджує зареєстроване місце проживання/перебування, оскільки засвідчує виключно факт внутрішнього переміщення особи та взяття її на облік.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що справа підсудна Червонозаводському районному суду м. Харкова за останнім відомим місцем реєстрації ОСОБА_2 .

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381,382,383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина

Повний текст судового рішення виготовлено 19 червня 2025 року.