провадження № 22-ц/824/8656/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Остапчук Т.В. в м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ голови правління АТ «Укрзалізниця» № 3 від 26 квітня 2022 року, зобов`язати відповідача поновити позивача на посаді начальника Представництва ПАТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь або на іншій рівнозначній посаді, стягнути заборгованість по заробітній платі з лютого 2022 року по квітень 2022 року в розмірі 100 100,00 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 квітня 2022 року по 21 липня 2023 року в розмірі 750 750,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19 лютого 2016 року рішенням правління ПАТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1. призначено начальником Представництва ПАТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь. 30 травня 2016 року, відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» № 1132/ос, ОСОБА_1 призначений на посаду начальника Представництва ПАТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь з посадовим окладом згідно штатного розпису. Наказом № 274 від 09 червня 2021 року його було відсторонено від виконання посадових обов`язків із збереженням заробітної плати. У 2023 році йому стало відомо, що його звільнили з займаної посади, у зв`язку з чим звернувся для отримання копії наказу та трудової книжку. Після письмового звернення, 21 червня 2023 року отримав наказ про звільнення на електронну адресу. Вважає наказ № 3 від 26 квітня 2022 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення незаконним, оскільки з 14 січня 2022 року представництво, місце знаходження якого було АДРЕСА_1 , будівля 1 призупинило свою діяльність та в зв`язку з військовою агресією РФ в лютому 2022 року працівники представництва, які були громадянами України, залишили територію країни агресора. Вказаний наказ станом на квітень 2022 року не був скасований, тому посилання у наказі про звільнення про відсутність його на робочому місці є безпідставним, оскільки представництво не здійснювало свою діяльність.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2024 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , посилається на аналогічні обставини викладені ним у позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 30 травня 2016 року відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» № 1132/ос, ОСОБА_1 призначений на посаду начальника Представництва ПАТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Загальні засади утворення, юридичний статус, порядок організації і основні принципи ведення діяльності Представництва АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь визначається Положенням про Представництво АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь, затвердженим наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 26.01.2016 № 026, зі змінами внесеними наказом АТ «Укрзалізниця» від 15.02.2019 №114.

Керівництво представництвом здійснює керівник представництва, який призначається головою правління АТ «Укрзалізниця». Повноваження керівника представництва визначаються цим Положенням та нотаріально засвідченою довіреністю (п. 6.1. Положення). Керівник Представництва призначається на посаду за строковим трудовим договором і звільняється з посади головою правління АТ «Укрзалізниця» відповідно до чинного законодавства та діючої номенклатури посад за поданням Управління зовнішніх зв`язків.

Керівником може бути виключно громадянин України (п. 6.2. Положення). Відповідно до п. 1.4. Положення місцезнаходження Представництва в РФ: 125009, м. Москва, пров. Вознесенський, буд. 17. Згідно ч. 1 ст. 52 КЗпП України для працівників установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. Відповідно до п. 3.5. Порядку обліку використання робочого часу працівників АТ «Укрзалізниця», затвердженого рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 17.09.2020 (протокол № Ц-45/77 Ком.т.) нормальна тривалість робочого часу не може перевищувати 40 годин на тиждень.

21 квітня 2022 року, за вихідним № ЦОГ-15/237, начальник управління міжнародного співробітництва Офісу голови правління Білоусов Р.Ю. звернувся до голови правління АТ «Укрзалізниця» Камишина О. з поданням про звільнення ОСОБА_1 з роботи за вчинений прогул .

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 26 квітня 2022 року № 3, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, ОСОБА_1 був звільнений з посади начальника Представництва АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь за прогул протягом усього робочого дня - 28 березня 2022 року, 29 березня 2022 року, 30 березня 2022 року, 31 березня 2022 року, 01 квітня 2022 року, 04 квітня 2022 року, 05 квітня 2022 року, 06 квітня 2022 року, 07 квітня 2022 року, 08 квітня 2022 року, 11 квітня 2022 року, 12 квітня 2022 року, 13 квітня 2022 року, 14 квітня 2022 року, 15 квітня 2022 року, 18 квітня 2022 року, 19 квітня 2022 року, 20 квітня 2022 року та 21 квітня 2022 року.

07 липня 2022 року Наглядова рада АТ «Укрзалізниця» ухвалила рішення про ліквідацію структурного підрозділу апарату управління АТ «Укрзалізниця» - Представництва АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь (Витяг з протоколу № А-10/11-22 Ком. від 29.07.2022 № А-12/20-В) .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з його недоведеністю.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною 6 статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (частина 1 статті 147 КЗпП).

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц). Прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 761/48981/19 зазначено, що Кодекс законів про правцю України не містить ані визначення місця роботи, ані визначення робочого місця. Місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку (стаття 93 ЦК України).

За загальним правилом місцезнаходження підприємства, установи, організації збігається з місцем його виробничої діяльності. Але на деяких підприємствах з особливим характером роботи місце їх знаходження не збігається з місцем розташування об`єктів і територій, на яких фактично трудяться працівники, тобто дільниці можуть бути розташовані за межами населеного пункту, в якому знаходиться офіс підприємства.

Коли філії, дільниці та інші підрозділи підприємства розташовані в іншій місцевості, місцем постійної роботи вважається той підрозділ, робота в якому обумовлена трудовим договором. Особливості місця роботи (розташування не за місцем знаходження підприємства, а також зміна місця їх розташування) мають бути обумовлені при прийнятті на роботу. Якщо такої домовленості не було, то переміщення з одного об`єкта на інший, розташований в іншій місцевості, є переведенням на роботу в іншу місцевість і потребує згоди працівника.

Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» робоче місце - місце (приміщення), на якому працівник постійно чи тимчасово перебуває в процесі трудової діяльності і яке визначене, зокрема на підставі трудового договору (контракту).

Робоче місце працівника характеризується визначенням частини виробничого простору, оснащення основним і допоміжним технологічним обладнанням, інвентарем, інструментом, робочими меблями, необхідними для виконання певної трудової функції.

Таким чином, прогулом вважається відсутність працівника не просто на робочому місці, а на роботі. Відсутність працівника за фіксованим та визначеним для нього робочим місцем за умови, що він виконує трудову функцію на території підприємства, не є прогулом.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Процедура звільнення за прогул передбачає врахування не лише загальних правил звільнення працівників (частина перша статті 47, стаття 116 КЗпП України), але й порядку звільнення працівників з ініціативи роботодавця (частина третя статті 40, стаття 43 КЗпП України), а також строків застосування, правил та порядку накладання і оголошення дисциплінарних стягнень (статті 147-149 КЗпП України).

Таким чином, звільнення працівника за прогул передбачає здійснення низки послідовних дій, які можна розділити на декілька етапів. Зокрема, роботодавець має: 1) встановити та зафіксувати факт відсутності працівника на роботі, 2) з`ясувати причини відсутності працівника на роботі, 3) оформити звільнення працівника, який допустив прогул без поважних причин.

Згідно з пунктом 2 статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 1 та 2 статі 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи

Статті 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно частини 6 та 7 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку наявним у справі доказам колегія суддів приходить до висновку про недоведеність факту вчинення прогулу ОСОБА_1 .

Так, судом встановлено, що 30 травня 2016 року відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» № 1132/ос, ОСОБА_1 призначений на посаду начальника Представництва ПАТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Відповідно до п. 1.4. Положення місцезнаходження Представництва в РФ: 125009, м. Москва, пров. Вознесенський, буд. 17.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 26 квітня 2022 року № 3, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, ОСОБА_1 був звільнений з посади начальника Представництва АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь за прогул протягом усього робочого дня - 28 березня 2022 року, 29 березня 2022 року, 30 березня 2022 року, 31 березня 2022 року, 01 квітня 2022 року, 04 квітня 2022 року, 05 квітня 2022 року, 06 квітня 2022 року, 07 квітня 2022 року, 08 квітня 2022 року, 11 квітня 2022 року, 12 квітня 2022 року, 13 квітня 2022 року, 14 квітня 2022 року, 15 квітня 2022 року, 18 квітня 2022 року, 19 квітня 2022 року, 20 квітня 2022 року та 21 квітня 2022 року.

Представник відповідача вказував, що в зазначені дати ОСОБА_1, начальник Представництва АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь, порушив трудову дисципліну, а саме, допустив прогул та без поважних причин був відсутній на роботі впродовж усіх зазначених робочих днів, що підтверджується Актами від 28 березня 2022 року, 29 березня 2022 року, 30 березня 2022 року, 31 березня 2022 року, 01 квітня 2022 року, 04 квітня 2022 року, 05 квітня 2022 року, 06 квітня 2022 року, 07 квітня 2022 року, 08 квітня 2022 року, 11 квітня 2022 року, 12 квітня 2022 року, 13 квітня 2022 року, 14 квітня 2022 року, 15 квітня 2022 року, 18 квітня 2022 року, 19 квітня 2022 року, 20 квітня 2022 року та 21 квітня 2022 року, якими встановлено факт відсутності ОСОБА_1, начальника Представництва АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь на робочому місці за адресою: м. Москва, провулок Вознесенський, 17.

Разом з тим, як встановлено судом та не заперечується представником відповідача, зазначені акти були складені в м. Києві працівниками АТ «Укрзалізниці.

При цьому жоден з працівників відповідача 28 березня 2022 року, 29 березня 2022 року, 30 березня 2022 року, 31 березня 2022 року, 01 квітня 2022 року, 04 квітня 2022 року, 05 квітня 2022 року, 06 квітня 2022 року, 07 квітня 2022 року, 08 квітня 2022 року, 11 квітня 2022 року, 12 квітня 2022 року, 13 квітня 2022 року, 14 квітня 2022 року, 15 квітня 2022 року, 18 квітня 2022 року, 19 квітня 2022 року, 20 квітня 2022 року та 21 квітня 2022 року не перебував в м. Москва, а відтак об`єктивно не міг ні встановити ні підтвердити факту відсутності позивача на роботі.

Як пояснив представник АТ «Укрзалізниця» вказані акти були складені після того, як уповноважені представника відповідача не змогли додзвонитися до ОСОБА_1 . З огляду на зазначений факт було прийнято рішення про відсутність позивача на роботі, а саме в м. Москва, провулок Вознесенський, 17.

Також з наданого суду Наказу № 14/01-2022 від 14 січня 2022 року, підписаного В.О. начальника Представництва АТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь Дорошенко О.О. вбачається, що у зв`язку з закінченням оренди офісу, Представництво звільнило приміщення.

Як пояснив представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, дійсно Представництво звільнило свій офіс, у зв`язку з чим усі працівники переїхали до приміщення посольства України в Російській Федерації.

Разом з тим, жодного доказу зазначеним обставинам та факту доведення до відома Філіпова М.В. про зміну робочого місця. Матеріали справи не містять.

Крім того, загальновідомим є факт про припинення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією з 24 лютого 2022 року через повномасштабне вторгнення останньої на територію України. Отже посольство України з 24 лютого 2022 року не працювало, що фактично спростовує доводи АТ «Укрзалізниця» зміну робочого місця працівників Представництва.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не доведено факт прогулу позивача, тобто відсутність на робочому місці більше трьох годин без поважних причин.

Так, відповідачем не доведено, як сам факт відсутності позивача на роботі, так і відсутність поважних причин для такої відсутності.

В даному випадку, враховуючи повномасштабне вторгнення РФ на територію України 24 лютого 2022 року та розрив дипломатичних відносин між країнами, відсутність факту доведення до позивача адреси нового робочого місця після закінчення оренди офісу, не дають підстав вважати звільнення позивача таким, що відповідає вимогам закону.

Разом з тим, відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Законодавством не передбачена можливість поновлення на посаді, відмінній від тієї, з якої працівника було незаконно звільнено. (ОП ВС КЦС у справі №638/14165/21 від 21.02.2024 р.)

Отже вимоги позивача про поновлення його на різнозначній посаді на законі не ґрунтуються та задоволені бути не можуть.

Оскільки існують підстави для поновлення позивача на роботі, наявні також передбачені законом підстави для задоволення похідних вимог щодо стягнення з АТ «Українська залізниця» середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно положень п. 2, 8 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до абзацу 3, 5 п. 4 Порядку, встановлено, що якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Відповідно до штатного розпису АТ «Укрзалізниці» на 2019 рік, посадовий оклад начальника Представництва становив 50 050,00 грн.

Таким чином, належним розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який належить стягнути на користь позивача є 750 750,00 грн., (50 050,00*15) без врахування податків та інших обов`язкових платежів, які мають бути вирахувані відповідачем з зазначеної суми окремо.

За змістом ст. ст. 94, 97 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.

Згідно зі ст. 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» №95, ухваленої Генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013у справі №1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно із ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За змістом ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

В матеріалах справи відсутні докази, що в день звільнення позивача відповідач провів виплату позивачу всіх належних сум. Також відповідач не надав суду жодного доказу, що у нього відсутня заборгованість перед позивачем станом на дату звільнення останнього чи наявність законних підстав не нарахування позивачу заробітної плати до моменту його звільнення.

З огляду на викладене позовні вимоги про стягнення на користь позивача не виплаченої заробітної плати за період роботи з лютого 2022 року по квітень 2022 року підлягають до задоволення.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги пояснення представника відповідача, який в суді апеляційної інстанції вказував, що ОСОБА_1 з лютого 2022 року по квітень 2022 року не працював, оскільки, як було зазначено вище жодного доказу зазначеним обставинам відповідач суду не надав.

За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2022 року по квітень 2022 року у розмірі 100 100,00 грн. без врахування податків та інших обов`язкових платежів, які мають бути вирахувані роботодавцем з зазначеної суми.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення по суті вимог позивача.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовні заяви та апеляційної скарги за вимогу майнового характеру (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) позивач сплатив судовий збір у загальному розмірі 18 769,50 грн. (7507,50+11262). Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на його користь.

При подачі позовної заяви та апеляційної скарги за вимогу немайнового характеру (поновлення на роботі) та вимогу майнового характеру (стягнення заробітної плати) сплаті підлягав судовий збір у загальному розмірі 5 368,00 грн. ((1073,60+1073,60)+(2147,2*150%)). Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, а позивач звільнений від сплати судового збору в цій частині, судовий збір, що підлягав сплаті, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2024 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ голови правління Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 3 від 26 квітня 2022 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Представництва ПАТ «Укрзалізниця» в Російській Федерації та Республіці Білорусь.

В задоволенні решти вимог про поновлення на роботі відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця», місце знаходження, м. Київ, вул. Гедройця, 5, ідентифікаційний код 40075815 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 квітня 2022 року до 21 липня 2023 року у розмірі 750 750,00 (сімсот п`ятдесят тисяч сімсот п`ятдесят) гривень, заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2022 року по квітень 2022 року у розмірі 100 100,00 (сто тисяч сто) гривень, з яких (середнього заробітку та заборгованості по заробітній платі) роботодавцем додатково мають бути вирахувані податки та інші обов`язкові платежі, та судовий збір у розмірі 18 769,50 (вісімнадцять тисяч сімсот шістдесят дев`ять) гривень 50 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця», місце знаходження, м. Київ, вул. Гедройця, 5, ідентифікаційний код 40075815 в дохід Держави судовий збір у розмірі 5 368,00 (п`ять тисяч триста шістдесят вісім) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 16 червня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.