Справа № 209/7957/24
Провадження № 2/209/229/25
РІШЕННЯ

Іменем України

13 червня 2025 року Дніпровський районний суд міста Кам`янського у складі:

головуючого - судді Юрченко Я.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Гонян Л.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам`янське Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: Комунальне підприємство Кам`янської міської ради «Добробут», ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

До Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області 28 жовтня 2024 року надійшла вищезазначена позовна заява про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх вимог позивач в особі свого представника посилається на те, що вона проживає у м. Кам?янське за адресою: АДРЕСА_1 , з жовтня 2004 року, тобто, фактично з дня народження, по теперішній час. Увесь цей час вона перебуває зареєстрованою за цією адресою у встановленому законом порядку. Станом на жовтень 2024 року у квартирі є зареєстрованими дві особи: її батько (квартиронаймач) ОСОБА_4 та вона. Дана квартира не була приватизована і належить до житлового фонду Кам?янської територіальної громади. Відповідно до даних особового рахунку № НОМЕР_1 , ця квартира була надана її бабусі ОСОБА_3 та її сину (батькові) ОСОБА_4 на підставі рішення Дніпровського райвиконкому м. Дніпродзержинська № 225 від 19.08.1998 року. Вселення до квартири відбулося на підставі ордеру № 147 від 31.08.1998 року. У подальшому, ОСОБА_3 03.12.2004 року за власної ініціативи вибула з квартири, після чого квартиронаймачем було визнано ОСОБА_4 .. У 2005 році її батьки розірвали шлюб, а вона, як малолітня дитина продовжила проживати разом з матір?ю за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, залишалася зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 . На теперішній час проживає за вказаною адресою сама, ОСОБА_4 у 2012 році виїхав до Росії і більше назад не повертався. Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська від 28 березня 2017 року у справі № 209/4562/16-ц ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав відносно неї. Комунальним підприємством Кам?янської міської ради «ДОБРОБУТ» 27.09.2024 року складений акт № 614 про непроживання ОСОБА_4 та встановлено, що останній не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 2012 року по теперішній час. У теперішній час реєстрація відповідача в квартирі є перешкодою в набутті нею права власності.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 жовтня 2024 року вказана позовна заява передана для розгляду судді Юрченко Я.О. (а.с. 19).

Відповідно до ч. 6 ст.187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

28 жовтня 2024 року згідно з вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача.

21 листопада 2024 року надійшла відповідь з відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 20).

Ухвалою судді від 25 листопада 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 21).

10 січня 2025 року через канцелярію суду надійшло клопотання про залучення ОСОБА_3 до участі у даній справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки рішення у даній справі може вплинути на її права та обов`язки у майбутньому.

Ухвалою судді від 11 лютого 2025 року залучено ОСОБА_3 в якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача.

11 лютого 2025 року через канцелярію суду третьою особою ОСОБА_3 подані письмові пояснення по справі, відповідно до яких вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Вказує, що 03.11.1997 року між нею та відкритим акціонерним товариством «Дніпродзержинський домобудівний комбінат» був укладений договір, відповідно до пункту 2 якого їй була виділена одна двокімнатна квартира під АДРЕСА_3 . Згідно рішення виконавчого комітету Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області № 225 від 19.08.1998 року, був виданий ордер № 147 на житлове приміщення, а саме квартиру під АДРЕСА_3 . Зазначені документи станом на теперішній час є чинними, зміни до них не вносились, недійсними в судовому порядку визнані не були. Після отримання ордеру на житлове приміщення вона та її син ОСОБА_4 зареєструвалися за вказаною адресою. ОСОБА_1 було зареєстровано за цією ж адресою після її народження. Однак, слід зазначити, що позивач у справі ОСОБА_1 взагалі не проживала у квартирі під АДРЕСА_3 та не проживає в теперішній час, самостійно визначивши собі інше місце проживання. Крім того, відповідач ОСОБА_4 та вона по теперішній час здійснює оплату комунальних послуг. Звертає увагу на те, що долучений акт про не проживання № 614 від 27.09.2024 року, підписаний свідками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які не були обізнані про наслідки його підписання, окрім остання зовсім не була присутня під час його складання та його не підписувала. Таким чином, відомості щодо втрати ОСОБА_4 права користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_3 ?янське Дніпропетровської області є неправдивими та такими, що не відповідають дійсності.

Ухвалою судді від 28 березня 2025 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті (а.с. 162).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 кожен окремо та разом підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Позивач безпосередньо в судовому засіданні пояснила, що дійсно до 2005 року мешкала в даній квартирі зі своїми батьками. Після розірвання їх шлюбу мешкає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 . Стверджує, що з батьком останній раз спілкувалась по телефону приблизно 3 роки тому. Він перебуває поза межами України на території росії по теперішній час. Окрім цього, звернулась до бабусі ОСОБА_3 з проханням про можливість мешкати в спірній квартирі, сплачувати комунальні послуги самостійно, однак отримала відмову, бо на той час в квартирі проживали інші люди. Вважає ствердження ОСОБА_3 хибними щодо утримання квартири за власний рахунок та рахунок ОСОБА_4 , оскільки все сплачується за рахунок людей, які там мешкають.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання повідомлявся судом про наявність цивільної справи на розгляді у суді, стороною якої він є, шляхом направлення поштової кореспонденції суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (а.с. 39,64,96,191). Крім того, ОСОБА_4 викликався у судові засідання через оголошення на офіційному веб порталі судової влади України. Оголошення про його виклик в судові засідання на 15.01.2025 року опубліковане 17.12.2024 року; на 11.02.2025 року опубліковане 15.01.2025 року; на 11.03.2025 року опубліковане 13.02.2025 року; на 28.03.2025 року опубліковане 11.03.2025 року. З опублікуванням такого оголошення ОСОБА_4 вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 38, 61, 89, 103).

Копія ухвали про відкриття провадження у справі, копія позовної заяви з додатками та судові повістки по справі направлялися відповідачу на адресу його місця реєстрації, проте поверталися до суду без вручення адресату, з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідно до п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Суд, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, дійшов висновку, що за таких обставин, зважаючи на належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду цивільної справи, зважаючи на те, що від нього клопотань про перенесення розгляду справи, відзив на позовну заяву також не надісланий, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_4 ..

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала подані нею письмові пояснення та надала пояснення, аналогічні викладеним обставинам у поданих поясненнях. Повідомила, що її син ОСОБА_4 іншого власного житла він не має. Через втрату документів, що посвідчують його особу, та з огляду на військовий стан не може повернутися наразі до України, що є поважною причиною його відсутності в місці реєстрації.

Представник третьої особи - Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Добробут» в судове засідання не з`явився, пояснення по суті позову не надав, про час та місце проведення судових засідань був повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 33,63,95).

Допитаній в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що він є хлопцем ОСОБА_1 та вони інколи проживають разом за місцем її проживання. Стверджує, що про батька ОСОБА_1 дізнався у 2019 року, який виїхав до росії та не може повернутись через втрату документів. З бабусею ОСОБА_3 познайомився в 2021 році, яка під час бесіди розповіла, що квартиру, де мешкав батько ОСОБА_8 наразі винаймають люди з його дозволу. Однак, найближчим часом ОСОБА_4 повернеться. Зазначає про зустріч ОСОБА_8 з бабусею у 2022 році, де остання зазначила про намір мешкати в спірній квартирі. Бабуся ОСОБА_3 категорично відмовила та зазначила, що в даній квартирі мешкають квартиранти.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до наступного.

Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України, особа звертається до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 64ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК України).

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Вичерпного переліку поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні за змістом висновки міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 569/12832/16-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 19 січня 2022 року у справі № 344/9319/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 686/21929/19-ц та від 29 березня 2023 року у справі № 200/17337/17.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, оцінюючи у сукупності представлені позивачем як докази в обґрунтування вимог Акт, а також покази свідка, суд приходить до висновку, що такі докази не є достатніми в розумінні положень ст.ст.77, 80 ЦПК України, оскільки з них неможливо беззаперечно встановити факт відсутності відповідача у спірній квартири понад шість місяців без поважних причин.

Судом встановлено, що 03.11.1997 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Дніпродзержинський домобудівний комбінат» укладено договір щодо виділення ОСОБА_3 одну двохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а.с.44).

На підставі довідки № 44 від 05.02.2003 року, наданої ВАТ «Дніпродзержинський домобудівний комбінат», ОСОБА_3 внесено пайовий внесок у розмірі 2000,00 грн. за одну двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а.с.45).

Рішення виконавчого комітету Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області № 225 від 19.08.1998 року, надано ОСОБА_3 ордер № 147 на житлове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 47).

З`ясовано, що ОСОБА_1 є біологічною донькою ОСОБА_4 та підтверджується доданою до матеріалів справи копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 14.09.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 622 (а.с.9).

Рішенням (заочним) Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28.03.2017 року, яке набрало законної сили 11.06.2017 року (по справі № 209/4562/16, провадження № 2/209/373/17) ОСОБА_4

позбавлено батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За ствердженнями представника позивача суд має врахувати як преюдиціальний факт перебування відповідача ОСОБА_4 з 2013 року на території рф, що випливає з пояснень свідка ОСОБА_9 , наданих безпосередньо суду, що відображено у вищевказаному рішенні.

Проте з такими ствердженнями суд не може погодитись, оскільки преюдиція, як правило, застосовується, коли в судовому процесі були присутні всі зацікавлені сторони, зокрема відповідач, який мав можливість висловити свою позицію та надати докази. У разі відсутності відповідача, застосування преюдиції є неможливим, оскільки він не мав можливості захистити свої інтереси. З огляду на те, що вищевказане рішення ухвалено заочно, такі ствердження представника є неспроможними.

Листом Комунальне підприємство Кам`янської міської ради «Добробут» від 10.10.2024 року за № 1711/4 повідомило про рішення виконавчого комітету Дніпровської райради № 286 від 24.11.2004 року про зміну квартиронаймача з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 (а.с.15-16).

Згідно довідки ТОВ «Абонент ХХІ» № 001310176 про склад сім`ї від 19.09.2024 року, за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (кв. наймач), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (дочка) (а.с. 7).

Згідно акту № 614 про не проживання від 27.09.2024 року, складеного КП КМР «Добробут», ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дійсно не проживає за адресою: АДРЕСА_4 , з 2012 року по теперішній час, про що підтверджують сусіди (а.с.6).

Разом з тим, суд не може оцінити даний акт як належний доказ, оскільки у суду відсутні докази наявності розпорядчого акту КП КМР «Добробут» щодо створення комісії, яка має, зокрема, право встановлювати факт проживання чи не проживання осіб за певною адресою, тобто їх повноважень, з урахуванням того, що жодного разу представник КП до зали судового засідання не прибув, своїх пояснень не надав, сповіщався судом належним чином про дату, час та місце слухання цієї цивільної справи. Крім того, не є зрозумілим яким чином техніками КП було встановлено, що ОСОБА_4 саме з 2012 року по теперішній час не проживає за спірною адресою, враховуючи, що платежі за спожиті комунальні послуги сплачуються регулярно, та враховуючи, що цей акт складений за ініціативою Позивача, яка, як встановлено вище, з 2005 року не проживає, хоча й зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Крім того, вищевказаний акт не містить відомостей, які підлягають обов`язковому доказуванню у категорії справ щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зокрема вказаний Акт не підтверджує неповажність причин не проживання відповідача у спірній квартирі.

Матеріали справи містять дві заяви від осіб, які як сусіди підписали акт № 614 про не проживання ОСОБА_4 від 27.09.2024 року, а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від 30.01.2025 року, в яких ОСОБА_6 , в тому числі, зазначила, що під час підписання акту присутня не була та яка свідок його не підписувала, а ОСОБА_5 зазначила, що підписала акт на прохання техніків та ОСОБА_1 , які її запевнили, що складання акту є лише формальністю, жодних правових наслідків не матиме. Зазначає, що з ОСОБА_1 до 27.09.2024 року знайома не була.

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були викликані за клопотанням представника позивача в судові засідання як свідки, проте двічі в призначені дату, час та місце не з`явились, поважність причин неявки не повідомили, у зв`язку з чим представник відмовився від свого клопотання.

Тобто, обставини складання та підписання вищевказаного єдиного акту, який за доводами позивача та його представника є підставою для прийняття судом рішення про визнання особи таким, що втратив право користування жилим приміщення, є спірними та такими, що викликають обґрунтований сумнів, в тому числі, враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень повноважень осіб, що його склали.

Належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 перебуває за межами території України саме в рф та з якого періоду матеріали справи не містять, позивачем не надані.

ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що її син вимушено не проживає у спірній квартирі, оскільки втратив документи, та з огляду на військовий стан не має змоги їх відновити, що на її погляд є поважною причиною його відсутності у місці реєстрації, що не створює підстав для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки у спірній квартирі наявні його особисті речі, за усною домовленістю як основного квартиронаймача ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 на час його відсутності обов`язок по утриманню житлового приміщення - квартири, в тому числі, сплати комунальних платежів, тощо, забезпечував її грошовими коштами для можливості утримання квартири.

На підтвердження факту утримання спірної квартири ОСОБА_3 надані докази -платіжні документи щодо сплати комунальних послуг (а.с.109-147), встановлення металопластикових виробів, лічильників тощо, тобто поліпшення житлових умов у квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.148-151).

Отже, враховуючи пояснення ОСОБА_3 , можливо дійти висновку про те, що при дійсній тимчасовій відсутності ОСОБА_4 продовжує зберігати намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, що не може свідчити про втрату інтересу відповідача до спірного житла.

Позивачем ОСОБА_1 не оспорюється факт того, що після набуття нею повноліття, будь-яку майнову відповідальність за оспорювану квартиру не несла, в ній не проживала, комунальні послуги не сплачувала відповідно до вимог ст. 64 ЖК України.

Суд зауважує, що підставою для позбавлення права користування жилим приміщенням може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суд по справі № 227/1044/20 від 21 липня 2021 року.

У даному випадку, в ході судового розгляду справи, позивачем не доведено належними та беззаперечними доказами втрату відповідачами інтересу до спірного помешкання за відсутності перешкод у вільному користуванні та факт не проживання відповідача у вказаній квартирі саме без поважних причин.

У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку зі втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі №161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено, що «саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до ст. 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Також суд враховує, що позивачем не доведено, що відповідач має інше постійне місце реєстрації та проживання, окрім спірного. Даних про наявність у відповідача іншого житла або переїзд на інше постійне місце проживання матеріали справи також не містять.

Окрім цього, доводи позивачки про те, що вона дійсно з жовтня 2004 року та по теперішній час проживає у спірній квартирі спростовуються як її показами, наданими безпосередньо суду, показами третьої особи ОСОБА_3 , які кожен окремо вказали, що місцем фактичного проживання ОСОБА_1 з 2005 року та станом на день розгляду справи є АДРЕСА_2 .

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Суд звертає увагу на те, що права членів (колишніх) сім`ї власника житла підлягають захисту, тому визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Фактичні обставин справи та матеріали справи не дають підстав для висновку, що позивач надав переконливі, взаємоузгоджені і неспростовні докази на підтвердження доводів, викладених у позовній заяві, а тому звернення до суду з цих підстав є передчасним.

Встановивши, що право користування спірною квартирою виникло у відповідача на законних підставах, а також відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців, оцінивши втрату відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд приходить до висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача права користування спірним житлом.

Також суд враховує, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 призведе до порушення права відповідача на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції, адже доказів того, що він має інше житло, суду не надано.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у справі покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2-13, 76-89, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 273-279, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: Комунальне підприємство Кам`янської міської ради «Добробут», ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Копії повного рішення суду вручити учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, копію рішення суду надіслати рекомендованим листом з повідомленням про вручення негайно, але не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 13 червня 2025 року.

Суддя Я.О.Юрченко