Справа № 758/5974/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2025 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С.,

за участю секретаря судового засідання - Обиход В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку.

Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 .

Він є його єдиним спадкоємцем.

Його батько та ОСОБА_2 були співвласниками земельної ділянки, наданої їм у спільну приватну власність для обслуговування жилого будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 згідно Державних актів на право приватної власності на землю Серії III - КВ № 150677 та № 150678, виданих Київською міською радою 23.12.1999 на підставі Рішення Київської міської ради від 07.07.1998 № 65. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.02.2023 № НВ - 023 кадастровий номер земельної ділянки :85:441:0001.

Частки в ній кожного з них визначені не були, вони володіли та користувалися земельною ділянкою спільно.

Відповідно до постанови державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. від 19.04.2024 № 834/02-31 йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину земельної ділянки площею 0,0883 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю Серії III - КВ № 150677, виданого Київською міською радою 23.12.1999 на підставі Рішення Київської міської ради від 07.07.1998 року № 65, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 85-2-00291, оскільки під час вивчення нотаріусом документів спадкової справи, було встановлено, що не вказана частка майна спадкодавця на земельну ділянку, оскільки земельна ділянка є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , без виділення часток у власності.

Посилаючись на зазначені обставини, просив визначити, що частка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0883 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :85:441:0001, цільове призначення - будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, становила 1/2 частку земельної ділянки.

У судове засідання позивач та відповідач не з`явилися, в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи.

Відповідач подав заяву про визнання позову.

Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 18.06.2025 відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову.

Суд, вивчивши матеріалами справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя ОСОБА_3 на праві спільної приватної власності належала земельна ділянка, площею 0,0883 га за адресою: АДРЕСА_1 . Співвласником зазначеної земельної ділянки є ОСОБА_2 .

Відповідно до постанови державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. від 19.04.2024 № 834/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину земельної ділянки площею 0,0883 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю Серії III - КВ № 150677, виданого Київською міською радою 23.12.1999 на підставі Рішення Київської міської ради від 07.07.1998 року № 65, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 85-2-00291, оскільки земельна ділянка є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , без виділення часток у власності.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (такий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

У частині п`ятій статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20) вказано, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. […] Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Позивач у позові просить визначити частку померлого - ОСОБА_3 , у праві спільної сумісної власності, що є неналежним способом захисту своїх прав та самостійною підставою для відмови у позові.

За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту прав з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 223, 258-259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК ЦПК України -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , серія і номер паспорта НОМЕР_2 ) про визначення частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.06.2025.

Суддя С. С. Захарчук