Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/1019/25

Номер провадження: 2/511/583/25

17 червня 2025 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Гринчак С. І.,

секретаря судового засідання Полихи Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання факту окремого проживання та визнання нерухомого майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви.

У березні 2025року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Теренчук Є.М., який діяв на підставі ордера серії ВН № 1493883 від 20.03.2025 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання факту окремого проживання та визнання права особистої приватної власності на житловий будинок та господарчі споруди.

Позовну заяву мотивовано тим, що позивач з 1992 року знаходився в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Однак спільне життя з відповідачем не склалося, внаслідок чого між ними припинилися шлюбні стосунки та вони перестали вести спільне господарство і з 2000 року стали проживати окремо. Лише 29.11.2005 року шлюб між ними було розірвано.

Після припинення шлюбних відносин в період окремого проживання у 2004 році позивач за власні кошти почав будувати житловий будинок по АДРЕСА_1 та згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 10.05.2005 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВР № 422216, він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

На даний час після розірвання шлюбу постало питання про належність будинку, який оформлений на ім`я ОСОБА_1 , та який був побудований ним в період перебування у зареєстрованому шлюбі, так як позивач одноособово не може розпорядитися зазначеним об`єктом нерухомого майна.

Просить встановити факт окремого проживання з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок та господарчі споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Процесуальні дії по справі.

Ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 29.04.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 50-51)

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 29.05 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 56)

Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат -Теренчук Є.М., який діяв на підставі ордера серії ВН № 1493883 від 20.03.2025 року в судове засідання не з`явилися, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити та справу розглядати у їх відсутність. ( а.с.59)

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, надала заяву, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала проти визнання особистою приватною власністю житлового будинку з господарчими спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1 за позивачем, так як він був побудованими позивачем за власні кошти та зазначила що з 2000 року та до розірвання шлюбу- 29.11.2005 вони не проживали однією сім`єю, та вона не претендує на частку у цьому майні. ( а.с.27)

Згідно з ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Суд вважає, що відповідачем визнано позовні вимоги, оскільки відповідач подав до суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності, а тому суд приходить до висновку про ухвалення рішення по справі.

Суд, на підставі ст.247 ЦПК України розглядає справу за відсутності позивача і відповідача, за наявними у справі матеріалами, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Судом у справі встановлені наступні фактичні обставини.

Так, Рішенням Степанівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, № 209-ХХІУ від 22.06.2004 року ОСОБА_1 надано згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку з господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , розміром 0,15га.( а.с.12)

Рішенням виконкому Степанівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, № 8-Ср від 28.02.2005 року визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . ( а.с.13)

ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з господарчими спорудами, які складають з: «А,а» - житловий будинок, загальною площею- 39,90кв.м, в тому числі житловою -14.80кв.м., та господарчі споруди: «Б» - сарай, «В» - уборна, «Г» - літня кухня, «Г`»- погріб, «Д»-сарай, «Ж» - сарай, « І»-колодязь, «№1-2» - огорожа, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 (а.с. 18)

13.05.2005 року зазначене свідоцтво у встановленому порядку було зареєстровано в Комунальному підприємстві спільної власності територіальних громад Роздільнянського району «Бюро технічної інвентаризації», що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7229714 від 13.05.2005 року. (а.с.19)

Наявність житлового будинку та господарчих споруд підтверджується технічним паспортом, реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності: Т101:5483-8642-7954-9854 від 04.12.2024 року, згідно якого зазначене нерухоме майно складається з: «А,а» - житловий будинок, загальною площею- 39,90кв.м, в тому числі житловою -14.80кв.м., та господарчі споруди: «Б» - сарай, «В» - уборна, «Г» - літня кухня, «Г`»- погріб, «Д»-сарай, «Ж» - сарай, «І»-колодязь, «№1-2» - огорожа (а.с. 14-17)

Відповідно до Звіту про проведення технічного обстеження від 13.12.2024 року житловий будинок та господарчі споруди відповідають чинним Державним будівельним нормам та правилам. (а.с. 13-21).

Вартість будинку становить 90 730,83грн, що підтверджується Висновком про вартість майна від 05.12.2024 року складеного ТОВ «ЛІГА ЕКСПЕРТ». (а.с.20-21)

Також судом встановлено, що з 1992 року сторони перебували в зареєстрованому щлюбі, який 29 листопада 2005 року розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції в Одеській області на підставі актового запису № 209. ( а.с.11)

Згідно довідки № 166/02-11 про осіб місце проживання яких реєструвалося в період з 01.01.2005року по 12.03.2025 року, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані з 22.12.2005 року позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та з 27.12.2019 року донька позивача- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ( а.с.10)

Відповідно до довідки виданої Степанівської сільською головою Н.Бараненко № 167/02-11 від 13.03.2025 року, встановлено, що дійсно 22.06.2004 року, згідно рішення Степанівський сільський ради Роздільнянського району № 209-ХХІУ від 22.06.2004 року, ОСОБА_1 було надано згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Розробкою документації на дану земельну ділянку та будівництвом житлового будинку за зазначеною адресою (з початку та до закінчення будівництва) ОСОБА_1 займався самостійно, за особисті грошові кошти (купував будівельні матеріали, оплачував роботу будівельників, особисто приймав участь у будівництві та інше). Дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , разом з ОСОБА_1 на території ради ніколи не проживала та ніякої участі у будівництві житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 не брала.Після побудови житлового будинку за зазначеною адресою та визнання за ОСОБА_1 права власності на даний будинок з 22.12.2005 року та на даний час, у ньому зареєстрований тільки ОСОБА_1 та його донька - ОСОБА_3 .( а.с.45)

Згідно письмових пояснень доньки сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено, що її батьки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 2000 року проживали разом у Придністровській Молдавській Республіки. Але 2000 році батько переїхав до України, та батьки з 2000 року до 29.11.2005 року припинили шлюбні відносини. У 2004 році батько почав сам за власні кошти будувати житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Мати ніякої участі у даному будівництві не приймала. У листопаді 2005 року батьки розлучилися, мати на теперішній час проживає в росії. А вона з батьком постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 . ( а.с.22)

Згідно письмових пояснень свідків: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яким достовірно відомо, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 2000 року постійно проживав без дружини, та за власні кошти побудував житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Дружина ОСОБА_1 на теперішній час проживає в росії. ( а.с.34-43)

Листом приватного нотаріуса Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області Л.М. Патраманською № 280/01-16 від 07.03.2025року позивачу було відмовлено у посвідчені Договору купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не можливо без згоди Вашої колишньої дружини, ОСОБА_2 та рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту, що вищевказаний житловий будинок є Вашою особистою приватною власністю, так як був придбаний за особисті кошти. ( а.с.8)

Дані спірні правовідносини регулюються наступними нормами права.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд в порядку окремого провадження розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У відповідності до вимог ст. ст. 315,319 ЦПК України, суди розглядають справи про встановлення фактів від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, в випадках коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян: - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

В Україні власність у родині існує в двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з них.

Відповідно до ст.22 КпШС за загальним правилом майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, розпорядження та користування цим майном.

Між тим за ст.28 КпШС України, яка була чинною на час придбання нерухомого майна (виникнення спірних правовідносин), майно, нажите кожним подружжям під час роздільного проживання при фактичному припинення шлюбних відносин, може бути визнано судом власністю кожного з подружжя.

Аналогічно дані правовідносини регулюються нині діючим Сімейним кодексом України, який набрав чинності з 01.01.2004року .

У свою чергу статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить подружжю на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

При цьому відповідно до ч.6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка, майно, набуте ним за час їх окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин

Також відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України, майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до п. 23 та 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно, крім іншого, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Відповідно до висновку ВС у справі №546/912/16-ц від 24.01.2020 року конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Висновки суду.

Суд, давши оцінку обґрунтованості заявленого позову, прийшов до висновку про його задоволення з наступних підстав.

Так судом із наданих по справі доказів встановлено, що не дивлячись на те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1992 року по 29 листопада 2005 року, саме з 2000 року вони припинили спільне проживання, шлюбні відносини та перестали вести спільне господарство.

Крім того, судом встановлено, що після припинення спільного проживання з ОСОБА_2 , позивач у 2000 році переїхав до України та у 2004 році за власні кошти почав будувати житловий будинок по АДРЕСА_1

і він є його особистою приватною власністю.

Визнання позовних вимог відповідачем не суперечить іншим матеріалам справи, не порушує права інших осіб.

Таким чином, судом встановлено, факт, що сторони у справі проживали окремо під час зареєстрованого шлюбу в період з 2000 року до ІНФОРМАЦІЯ_8 , а житловий будинок та господарчі споруди, які розташовані по АДРЕСА_1 , які складають з: «А,а» - житловий будинок, загальною площею- 39,90кв.м, в тому числі житловою -14.80кв.м., та господарчі споруди: «Б» - сарай, «В» - уборна, «Г» - літня кухня, «Г`»- погріб, «Д»-сарай, «Ж» - сарай, « І»-колодязь, «№1-2» - огорожа, не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а є особистою приватною власністю позивача.

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Позивач довів, що з 2000 року вони припинили шлюбні відносини і не проживали однією сім`єю, а тому житловий будинок був побудований ним за власні кошти і в період окремого проживання з відповідачем.

Оскільки право позивача вільно розпоряджатися нерухомими майном, яке є його особистою приватною власністю, він правомірно звернувся до суду за захистом не визнаних прав і суд відповідно до норм діючого законодавства, вважає, що його право підлягає захисту шляхом визнання за позивачем право особистої приватної власності.

Керуючись ст.ст. 4, 81, 76,81,141, 206, 259,247,258, 273,354,355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, задовольнити.

Встановити факт окремого проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2000 року до ІНФОРМАЦІЯ_8 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право особистої приватної власності на житловий будинок та господарчі споруди, які розташовані по АДРЕСА_1 , які складають з: «А,а» - житловий будинок, загальною площею- 39,90кв.м, в тому числі житловою -14.80кв.м., та господарчі споруди: «Б» - сарай, «В» - уборна, «Г» - літня кухня, «Г`»- погріб, «Д»-сарай, «Ж» - сарай, « І»-колодязь, «№1-2» - огорожа.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а у випадку оголошення вступної та резолютивної частини - протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано суддею 23 червня 2025 року.

Суддя С. І. Гринчак