ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 607/10236/23

Провадження № 22-ц/820/724/25

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю представника позивача,

відповідачів та їх представника,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області в особі ліквідаційної комісії на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 квітня 2024 року, суддя Братасюк В.М., у справі за позовом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області в особі ліквідаційної комісії до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління сім`ї, молодіжної політки та захисту дітей Тернопільської міської ради, про виселення з житла та зобов`язання зняття з реєстрації місця проживання,

встановив:

У червні 2023 року Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області в особі ліквідаційної комісії, (далі - Управління), звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , малолітньої ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, та, уточнивши в подальшому позовні вимоги, просило виселити ОСОБА_1 разом із членами його сім`ї: дружиною ОСОБА_2 , сином ОСОБА_4 , малолітньою дочкою ОСОБА_3 , зі службової двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,6 кв.м., без надання іншого житла; зобов`язати відповідачів знятися з реєстрації за вищевказаною адресою.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до протоколу №10 спільного засідання адміністрації та житлово-побутової комісії УМВС від 19.11.2012 року, у зв`язку із перебуванням на посаді начальника Тернопільського MB УМВС України в Тернопільській області, ОСОБА_1 було забезпечено службовим житлом за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 63,6 кв.м., житловою площею 31,5 кв.м., двокімнатна.

Згідно з наказом УМВС №201о/с від 05.08.2014 року, ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника Тернопільського MB УМВС України в Тернопільській області та за власним рапортом переведено для подальшого проходження служби до ГУ МВС України в Київській області.

Оскільки в подальшому ОСОБА_1 був звільнений з органів МВС України у зв`язку з виходом на пенсію, тому у нього відпала необхідність у використанні службового житла.

Хоча відповідачі фактично не користуються спірним житлом, однак звільняти його в добровільному порядку відмовляються.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.11.2023 року виділено в самостійне (окреме) провадження вимогу УМВС України в Тернопільській області в особі ліквідаційної комісії до ОСОБА_4 про виселення, зупинено провадження у справі за позовом УМВС України в Тернопільській області в особі ліквідаційної комісії до ОСОБА_4 про виселення до припинення перебування ОСОБА_4 у складі Збройних Сил України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.04.2024 року у задоволенні позову Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області в особі ліквідаційної комісії до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітньої ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2 , відмовлено.

В апеляційній скарзі Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області в особі ліквідаційної комісії просило вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги вказало, що судом не враховано обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме, що відповідачі фактично не проживають у спірній службовій квартирі, що негативно впливає на стан майна та призводить до його пошкодження, оскільки житло належним чином не обігрівається в осінньо-зимовий період.

На думку апелянта, також помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 є пенсіонером по старості, оскільки це суперечить вимогам п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», так як в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач є учасником бойових дій, а відтак призначена йому пенсія не може вважатися пенсією за віком із зменшенням пенсійного віку (пенсіонер по старості), а є пенсією за вислугу років.

Посилання суду на відсутність доказів існування житлової черги з числа інших працівників також є необґрунтованим, оскільки всі працівники УМВС України в Тернопільській області звільнені, їх квартирні справи передані в органи місцевого самоврядування для постановки на квартирний облік за місцем проживання.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 24.07.2024 року апеляційну скаргу Управління задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.04.2024 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх малолітню дочку ОСОБА_3 із службової квартири за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житла. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 22.01.2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Тернопільського апеляційного суду від 24.07.2024 року в частині вирішення позовних вимог Управління до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення скасовано. Справу у вказаній частині вимог направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та передаючи справу на новий розгляд суд касаційної інстанції звернув увагу на відсутність у справі письмового висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору у цій справі, можливості виселення малолітньої ОСОБА_3 зі спірного житлового приміщення. Також, зі змісту наказу начальника УМВС України в Тернопільській області №201о/с від 05.08.2014 року вбачається, що полковник міліції ОСОБА_1 не був звільнений із займаної посади, а був відряджений для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Київській області, у зв`язку з чим увільнений від посади начальника Тернопільського MB УМВС України в Тернопільській області з 11.08.2014 року, що не дає підстав для висновку про його звільнення з роботи.

Представник позивача в суді підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідачі та їх представник в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили, підтримали оскаржуване судове рішення.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що відповідно до наказу начальника УМВС України в Тернопільській області від 28.04.2012 року №85ос полковника міліції ОСОБА_1 з 27.04.2012 року призначено на посаду начальника Тернопільського міського відділу УМВС України в Тернопільській області.

Як вбачається зі змісту сертифікату, виданого 15.10.2012 року міським головою Надалом С.В., Тернопільська міська рада засвідчила намір передати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,6 кв.м., житловою площею 31,5 кв.м., у порядку, визначеному чинним законодавством, за клопотанням УМВС України в Тернопільській області в якості службової для працівника УМВСУ в Тернопільській області.

У зв`язку із перебуванням на посаді начальника Тернопільського MB УМВС України в Тернопільській області, яка дає право на отримання службового житла, УМВС України в Тернопільській області, відповідно до протоколу №10 спільного засідання адміністрації та житлово-побутової комісії УМВС від 19.11.2012 року прийнято рішення про надання полковнику міліції ОСОБА_1 службового житла за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 63,6 кв.м., житловою площею 31,5 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №2157 від 13.12.2012 року, на підставі клопотання УМВС України в Тернопільській області, квартирі АДРЕСА_1 , житловою площею 31,5 кв.м., було надано статус службового житла УМВС України в Тернопільській області. Начальнику Тернопільського MB УМВС України в Тернопільській області ОСОБА_1 видано ордер на вказану квартиру на склад сім`ї з 4 осіб: ОСОБА_1 - заявника, ОСОБА_2 - дружини, ОСОБА_4 , 1999 року народження - сина, ОСОБА_3 , 2010 року народження - дочки.

На підставі наказу начальника УМВС України в Тернопільській області №201 о/с від 05.08.2014 року ОСОБА_1 було увільнено від посади начальника Тернопільського MB УМВС України в Тернопільській області з 11.08.2014 року та відряджено для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Київській області. Підстава: рапорт, наказ МВС України від 02.08.2014 року, №1476.

Згідно із пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 , серія НОМЕР_2 , дата видачі 07.07.2016 року, ОСОБА_1 є пенсіонером, вид пенсії - за вислугу років.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Частиною 1 статті 118 ЖК України встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Відповідно до статті 122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Статтею 124 ЖК України передбачено, що робітники і службовці, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

За змістом статті 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено:

- осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків;

- осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як 10 років;

- осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;

- осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;

- пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;

- одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Оскільки в силу статті 125 ЖК України деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався, а також така пільга поширюється на осіб, які звільнені з роботи на відповідному підприємстві за скороченням чисельності чи штату працівників (постанови Верховного Суду від 24.01.2024 року у справі №758/18341/21 (провадження №61-15677св23), від 15.02.2023 року у справі №464/2539/20(провадження №61-9307св22).

Згідно з вимогами, установленими частинами 4, 5 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, визначає Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року, №866.

Усталеним є підхід в застосуванні статті 19 СК України, який полягає у тому, що при розгляді судом спорів щодо виселення дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, сформованим у постанові від 12.10.2022 року у справі №559/1215/19-ц, висновок органу опіки та піклування є документом, який подається для прийняття відповідного рішення судом, тобто він є доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору виконує допоміжну функцію при вирішенні спорів, які стосуються прав та інтересів дітей, та спрямований передусім на отримання максимальної інформації щодо обставин, які мають значення для вирішення конкретного спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 статті 89 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з квітня 2005 року по липень 2016 року та був звільнений зі служби за вислугою років.

У зв`язку із проходженням служби в органах внутрішніх справ ОСОБА_1 13.12.2012 року було надано ордер №16 від 24.12.2012 року на спірне службове житло у складі сім`ї з 4 осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

Посилання позивача на те, що відповідачі втратили право на використання службового житла у зв`язку із припиненням ОСОБА_1 виконання службових обов`язків у м. Тернополі є необґрунтованим.

Колегія суддів зауважує, що увільнення ОСОБА_1 на підставі наказу начальника УМВС України в Тернопільській області №201 о/с від 05.08.2014 року не свідчить про припинення трудових відносин та, відповідно, припинення проходження служби в органах внутрішніх справ, оскільки звільнення з роботи передбачає припинення або розірвання трудового договору з працівником з підстав, визначених законом, в той час як увільнення від роботи (посади) - це тимчасове припинення виконання працівником трудових обов`язків зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку.

Враховуючи, що службове житло було надане ОСОБА_1 УМВС України в Тернопільській області, яке входило до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_1 пропрацював в органах внутрішніх справ більш як 10 років, тому виселення останнього та членів його сім`ї зі спірного службового житла без надання іншого житла є неправомірним. При цьому, правового значення тривалість роботи ОСОБА_1 саме в УМВС України в Тернопільській області більш як 10 років, немає.

Таким чином, у відповідності з вимогами статті 125 ЖК України відповідачі не можуть були виселені зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Позивач не запропонував іншого житла для відповідачів, куди вони могли б бути переселені. Службова квартира є їх єдиним житлом, доказів про наявність іншого житла у них на праві власності (користування) суду не надано, тому колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог.

Відповідні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 03.07.2024 року у справі №369/218/22.

Як уже було встановлено судом ОСОБА_1 та члени його сім`ї не мають у власності іншого житла, крім спірного.

Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради в особі Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради виселення ОСОБА_3 зі спірного службового житла є неправомірним.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2008 року, пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 року).

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою ( пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року).

У законодавстві України відсутнє поняття «пенсіонер по старості».

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачити засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року).

Верховний Суд при тлумаченні поняття «пенсіонер по старості» виходить з положень чинного законодавства України та правових висновків рішень Конституційного Суду України.

В Україні правове регулювання відносин пенсійного забезпечення здійснюється на підставі Конституції України, відповідно до якої виключно законами України визначаються форми і види пенсійного забезпечення (пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України).

Згідно із частинами 1, 2 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За змістом статті 46 Конституції України вік є юридичним фактом для отримання права на соціальний захист.

Умови та порядок призначення, перерахунок і виплата пенсій встановлюються законами України «Про пенсійне забезпечення», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та іншими законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» за цим Законом призначаються: трудові пенсії; за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Окремим видом трудової пенсії є пенсія за віком (пункт «а» статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

Досягнувши передбаченого в законодавстві України пенсійного віку та маючи необхідний страховий стаж роботи, працівники отримують право на пенсію за віком. Реалізуючи це право, вони набувають статусу пенсіонера за віком.

У рішенні Конституційного Суду України від 11.06.2014 року №6-рп/2014 зазначено, що зміна в законодавстві поняття «пенсія по старості» на «пенсія за віком» не може погіршувати правове становище осіб, які потребують соціального захисту, зокрема пенсіонерів, які не підлягають виселенню з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення згідно з абзацом 6 статті 125 ЖК України.

Конституційний Суд України зазначав, що у законодавстві СРСР використовувалися поняття «пенсія по старості» та «пенсіонер по старості», системний аналіз яких дає підстави стверджувати, що пенсіонерами по старості вважалися особи, яким призначалася пенсія за віком, у тому числі на пільгових умовах та із зменшенням пенсійного віку.

Згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Як вбачається з даних пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , серія НОМЕР_2 , від 07.07.2016 року, ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугою років.

Системний аналіз зазначеного вище чинного законодавства України, з урахуванням положення частини 1 статті 60 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» дає підстави прирівняти пенсію за вислугою років до пенсії за віком. Проте для працівників внутрішніх справ право на соціальний захист реалізується на інших умовах, які визначені Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Зі змісту положень законів випливає, що пенсія за вислугу років є видозміненою пенсією за віком. Основною правовою підставою пенсії за вислугою років є професійний стаж. Проте за правовими наслідками пенсія за віком та пенсія за вислугою років є однаковими: право на забезпечення у старості.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення словосполучення «пенсіонерів по старості», яке міститься в абзаці 6 статті 125 ЖК України від 11.06.2014 року №6-рп/2014 (справа №1-2/2014) зазначено, що згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло; держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Враховуючи викладене, Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення словосполучення «пенсіонерів по старості», що міститься в абзаці 6 статті 125 ЖК України, відповідно до якого пенсіонери по старості не можуть бути виселені з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, необхідно розуміти так, що до пенсіонерів по старості, крім осіб, яким згідно з законодавством України призначено пенсію за віком, віднесено також осіб, що вийшли на пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, оскільки встановлені судом фактичні обставини справи та мотиви щодо відмови у задоволенні позову Управління є повними та об`єктивними, оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області в особі ліквідаційної комісії залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 червня 2025 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова