Провадження №: 4-с/336/20/2025
УХВАЛА

іменем України

10 червня 2025 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Петренко Л.В., за участі секретаря судового засідання Нагорних О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу ЄУН 336/9981/24 (провадження № 4-с/336/20/2025), в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, за скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Яковенко Олександр Сергійович, стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», особа, дії та рішення, якої оскаржуються начальник відділу Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Пенязев Олександр Вікторович

про зобов`язання вчинити певні дії, -

за участю:

представника заявника - Яковенка О.С.

державного виконавця Шарова В.М.

встановив:

07 жовтня 2024року ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Яковенка О.С. звернувся до суду зі скаргою на дії начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Пенязева О.В., в якій просив: - визнати неправомірними дії начальника відділу Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) по виконавчому провадженні №43288094 з примусового виконання виконавчого листа від 11.09.2013 року №0827/9199/12 виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо не зняття арешту та припинення обтяження відомості про яке внесене в Державний реєстр речових прав за номером запису про обтяження: 6615407 (спеціальний розділ);

- зобов`язати начальника відділу Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) по вищевказаному виконавчому провадженні зняти арешт та припинити обтяження накладене на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП №43288094, видана 14.05.2014 року Шевченківським ВДВС ЗМУЮ, внесене на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 15020338 від 08.08.2014 року, вид обтяження: арешт нерухомого майна; предмет обтяження: все нерухоме майно; особа, майно/права якої обтяжується: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

В обґрунтування своєї скарги боржник зазначав, що на рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.09.2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» суму боргу в розмірі 411292,08 грн. На виконання рішення суду Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 11.09.2013 було видано виконавчий лист № 0827/9199/12, та 15.04.2014 державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №43288094 з накладенням арешту на майно.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкт нерухомого майна щодо суб`єкта постановою Шевченківського ВДВС ЗМУЮ від 14.05.2014 виконавчому провадженні № 43288094 накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1

15.08.2023 листом вказаного відділу ДВС відмовлено у знятті арешту з майна у зв`язку зі знищенням архіву виконавчих проваджень та номенклатурних справ по 2019 рік включно, оскільки відповідно до п.9.9 Розділу Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби Затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року за №2274/5 строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (за старою редакцією) 18.11.2015 року вищевказане виконавче провадження завершено, виконавчий лист повернуто стягувачу. Державним виконавцем додатково повідомлено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З огляду на викладене, зважаючи на відсутність підстав для обмеження права власності, наявності обтяження у формі арешту майна, що перешкоджає боржнику вільно розпоряджатися майном, а іншого способу захисту порушеного права власності, аніж судового, не вбачається, скаржник звернувся з позовом до суду про скасування та зняття арешту з майна.

16.07.2024 рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя провадження у справі №336/11879/23 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи» про звільнення майна з під арешту закрито, як таке, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Вказане рішення суд мотивував тим, що боржник (учасник кримінального провадження, на майно якого накладено арешт) не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.

З наведеного слідує, що для отримання судового захисту з питань скасування арешту майна існують різні способи: для сторони (боржника) у виконавчому провадженні -звернення до суду із скаргою на дії виконавця в порядку розділу VII ЦПК України; для інших осіб (власника майна, особи, що володіє майном, яке належить боржникові) - подання позову про звільнення майна з під арешту.

Таким чином, ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, за для захисту свого права мав застосувати інше знаряддя захисту, а саме: подати скаргу в порядку судового контролю за виконанням судових рішень.

19.09.2024 року скаржник повторно звернувся до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про те, щоб зняли арешт та припинили обтяження на майна боржника. 25.09.2024року вищевказаний відділ надав відмову за підписом його начальника у знятті арешту та припиненні обтяження, у зв`язку із тим, що у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника.

В автоматизованому порядку для розгляду даної справи визначено суддю суду першої інстанції Галущенко Ю.А. (а.с.14).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с.15-16) провадження у цій справі відкрито, витребувано від Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження № 43288094.

28 жовтня 2024 року державний виконавець, через систему «Електронний суд», подав до суду відзив на скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні скарги (а.с. 19-29).

Представник стягувача, ТОВ «Кредитні ініціативи» через систему «Електронний суд», подав до суду заяву, в якій висловив позицію, що рішення суду не виконано, а тому відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника (а.с. 35-38).

16.01.2025 на виконання ухвали від 08.10.2024 в частині витребування Центральним ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надані пояснення, що надати копію матеріалів виконавчого провадження державним виконавцем не вбачається можливим у зв`язку зі знищенням (а.с.51-56).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2025 року (а.с.57-61) вищезазначену скаргу боржника ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Яковенка О.С. у цій справі залишено без розгляду.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 09 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника Яковенка О.С. задоволено частково, ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2025 року у цій справі скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу було розподілено судді Петренко Л.В.

Ухвалою судді від 28 квітня 2025 року прийнято до провадження скаргу ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду.

В судове засідання заявник (боржник) ОСОБА_1 не з`явився про час та місце розгляду скарги належним чином повідомлений.

Представник заявника в судовому засіданні просив скаргу задовольнити з підстав наведених у ній.

Державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шаров В.М. просив відмовити в задоволенні скарги. В судовому засіданні державний виконавець пояснив, що виконавче провадження знищено, повторно стягувач не звертався до виконавчої служби щодо примусового стягнення за виконавчим листом виданим судом. У виконавчої служби відсутні відомості щодо добровільного виконання рішення суду, а тому відсутні підстави для зняття арешту з майна та припинення обтяження.

Представник стягувача, ТОВ «Кредитні ініціативи» через систему «Електронний суд», подав до суду заяву, в якій висловив позицію, що рішення суду не виконано, а тому відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника, справу просив розглядати за відсутності представника стягувача (а.с. 35-38).

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Заслухавши пояснення представника заявника та державного виконавця, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» суму боргу в розмірі 411292,08 грн. Рішення набрало законної сили 16 серпня 2013 року.

На виконання рішення суду Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 11.09.2013 було видано виконавчий лист № 0827/9199/12.

07 травня 2014 року стягувач ТОВ «Кредитні ініціативи» подав виконавчий лист до ВДВС для примусового виконання, що підтверджується витягом з виконавчого провадження спецрозділ (а.с. 7).

15.05.2014 державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №43288094 з накладенням арешту на майно.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону на дату повернення) 18.11.2015 року вищевказане виконавче провадження завершено, виконавчий лист повернуто стягувачу. Стягувач перешкоджає провадженню або не здійснює авансування. Вказано, що строк повторного пред`явлення 18 листопада 2016 року, що підтверджується витягом з виконавчого провадження спецрозділ (а.с. 7).

ОСОБА_1 звернувся до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття арешту з майна.

15.08.2023 листом вказаного відділу ДВС відмовлено у знятті арешту з майна у зв`язку зі знищенням архіву виконавчих проваджень та номенклатурних справ по 2019 рік включно, оскільки відповідно до п.9.9 Розділу Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби Затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року за №2274/5 строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки (а.с. 9).

19.09.2024 року скаржник повторно звернувся до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про те, щоб зняли арешт та припинили обтяження на майна боржника.

25.09.2024року вищевказаний відділ надав відмову за підписом його начальника у знятті арешту та припиненні обтяження, у зв`язку із тим, що у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника (а.с. 10).

Станом на 04 жовтня 2024 року в Єдиному реєстрі боржників інформація щодо боржника ОСОБА_1 відсутня (а.с. 11).

16.01.2025 на виконання ухвали від 08.10.2024 в частині витребування Центральним ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надані пояснення, що надати копію матеріалів виконавчого провадження державним виконавцем не вбачається можливим у зв`язку зі знищенням (а.с.51-56).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкт нерухомого майна щодо суб`єкта постановою Шевченківського ВДВС ЗМУЮ від 14.05.2014 виконавчому провадженні № 43288094 накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 (а.с. 8).

Вказаний арешт є чинним та розповсюджується на майно ОСОБА_1 .

Представник стягувача, ТОВ «Кредитні ініціативи» заперечуючи проти скарги не надав доказів того, що повторно пред`являв виконавчий документ до виконання.

Державний виконавець також не надав доказів того, що виконавчий лист № 0827/9199/12, виданий Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 11.09.2013 було повторно пред`явлено до виконання.

В судовому засідання державний виконавець пояснив, що повторно стягувач не звертався до виконавчої служби щодо примусового стягнення за виконавчим листом виданим судом.

На час накладення арешту у виконавчому провадженні №43288094: - 14.05.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна, діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, Інструкція Про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 1999 р. N 74/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 р. за N 865/4158. На час повернення виконавчого документа стягувачу 18 листопада 2015 року також діяли вказані нормативні акти.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV ( в редакція яка діяла під час здійснення виконавчого провадження), яка регламентує прийняття виконавчого документа до виконання зазначено наступне державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Виконавчий документ, виданий на підставі рішення, яким надано відстрочку виконання, приймається державним виконавцем до виконання після закінчення строку відстрочки в межах строку, встановленого для його пред`явлення.

У разі відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, забезпечення позовних вимог або якщо рішення підлягає негайному виконанню строк, встановлений частиною другою цієї статті, не надається.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 3.6.2. Інструкції Про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 1999 р. N 74/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 р. за N 865/4158 (в редакції яка діяла під час здійснення виконавчого провадження) державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження (додаток 7). У постанові державний виконавець установлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати 7 днів, а рішень про примусове виселення - 15 днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій. При цьому вказується дата виконання.

Копія постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня надсилається стягувачу, боржнику та органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Відповідно до частини 1, 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV ( в редакція яка діяла під час здійснення виконавчого провадження), у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі якщо при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно та кошти боржника, боржник за погодженням з державним виконавцем має право у строк до початку примусового виконання рішення реалізувати належне йому майно чи передати кошти в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець цього майна повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби у строк до початку примусового виконання рішення. Після внесення покупцем коштів арешт з проданого майна боржника знімається за постановою державного виконавця.

Відповідно до частин 1-3 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону на дату повернення) 18.11.2015 року вищевказане виконавче провадження завершено, виконавчий лист повернуто стягувачу. Вказано, що строк повторного пред`явлення 18 листопада 2016 року, що підтверджується витягом з виконавчого провадження спецрозділ (а.с. 7).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону на дату повернення) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Згідно з ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Виконавче провадження №43288094 з виконання виконавчого листа № 0827/9199/12, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 11.09.2013 є завершеним, однак на сьогодні існують не зняті з майна ОСОБА_1 наступні обтяження: - в Державному реєстрі речових прав, номер запису про обтяження: 6615407 (спеціальний розділ), дата час державної реєстрації 08.08.2014, 13:17:16, державний реєстратор Долговець К.В. Запорізьке міське управління юстиції; документи, подані для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП №43288094, виданий 14.05.2014, видавник: Шевченківський ВДВС Запорізького МУЮ; підстава рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: 15020338 від 08.08.2014; вид обтяження: арешт нерухомого майна; обтяжувач: Шевченківський відділ державної виконавчої служби ЗМУЮ; особа майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , опис предмета обтяження: все нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти до висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

ОСОБА_1 звернувся до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття арешту з майна.

15.08.2023 листом вказаного відділу ДВС відмовлено у знятті арешту з майна у зв`язку зі знищенням архіву виконавчих проваджень та номенклатурних справ по 2019 рік включно, оскільки відповідно до п.9.9 Розділу Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби Затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року за №2274/5 строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки (а.с. 9).

19.09.2024 року скаржник повторно звернувся до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про те, щоб зняли арешт та припинили обтяження на майна боржника.

25.09.2024 року вищевказаний відділ надав відмову за підписом його начальника у знятті арешту та припиненні обтяження, у зв`язку із тим, що у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника (а.с. 10).

Станом на 04 жовтня 2024 року в Єдиному реєстрі боржників інформація щодо боржника ОСОБА_1 відсутня (а.с. 11).

16.01.2025 на виконання ухвали від 08.10.2024 в частині витребування Центральним ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надані пояснення, що надати копію матеріалів виконавчого провадження державним виконавцем не вбачається можливим у зв`язку зі знищенням (а.с.51-56).

Строк повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив, оскільки його було встановлено до 18 листопада 2016 року.

Представник стягувача, ТОВ «Кредитні ініціативи» заперечуючи проти скарги не надав доказів того, що повторно пред`являв виконавчий документ до виконання.

Державний виконавець також не надав доказів того, що виконавчий лист № 0827/9199/12, виданий Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 11.09.2013 було повторно пред`явлено до виконання.

При розгляді даної справи суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду висловлений в постанові від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11, провадження № 14-137цс24, де зазначено, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме: - у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій); - у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за виключенням випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у нормі статті 30 Закону № 606-XIV як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно з статтею 48 цього Закону.

У Законі № 1404-VIII (чинний на момент розгляду справи) відсутня норма, аналогічна нормі частини першої статті 30 Закону № 606-XIV. Закон № 1404-VIII не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37.

Частина перша статті 47 Закону № 606-XIV визначала, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені і в подальшому в частині першій статті 37 Закону № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

Правові підстави для повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, у статті 48 Закону № 606-XIV визначались так: виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню) (частина перша цієї статті); виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених частиною першою статті 47 цього Закону, повертається до органу, який пред`явив виконавчий документ до виконання (частина друга цієї статті).

У Законі № 1404-VIII на відміну від Закону № 606-XIV повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, не визначається як окрема підстава завершення виконавчого провадження, а є правовою підставою для закінчення виконавчого провадження (пункт 10 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII).

Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (частини перша та друга статті 49 Закону № 606-XIV).

Підстави для закінчення виконавчого провадження на момент розгляду цієї справи у судах визначені у частині першій статті 39 Закону № 1404-VIII.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного (приватного) виконавця не проводяться.

Закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.

Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII).

Водночас частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Законодавець у Законі № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).

Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).

В судовому засіданні встановлено, що матеріали виконавчого провадження знищено, а тому на виконання ухвали суду виконавча служба їх не надала.

Разом із тим нормою пункту 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 01 листопада 2022 року) визначено, що у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.

Отже, отримавши заяву ОСОБА_1 про скасування арешту, накладеного у межах знищеного виконавчого провадження, Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) повинен був вжити заходів з відновлення матеріалів виконавчого провадження, за результатами їх розгляду встановити конкретні підстави завершення цього провадження (проваджень) та після цього прийняти рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 .

Станом на 04 жовтня 2024 року в Єдиному реєстрі боржників інформація щодо боржника ОСОБА_1 відсутня (а.с. 11).

Ні стягувач, ні державний виконавець не надали доказів того, що виконавчий лист № 0827/9199/12, виданий Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 11.09.2013 було повторно пред`явлено до виконання.

Строк повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив.

Ні стягувач, ні державний виконавець не надали доказів того, що було поновлено пропущений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до положень частин 1, 2, 4 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовної діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У даній правовій ситуації відмова в задоволенні скарги щодо зняття арешту, накладеного на майно боржника у виконавчому провадженні №43288094 з виконання виконавчого листа № 0827/9199/12, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 11.09.2013, яке є завершеним та сплив строк повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

На підставі зазначеного суд дійшов висновку про те, що незняття ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні саме за обставинами цієї справи є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право боржника підлягає захисту шляхом усунення порушення, а саме зобов`язання ДВС вирішити питання щодо зняття арешту з майна боржника.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно з положеннями частини 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Станом на сьогодні арешт з майна ОСОБА_1 так і не знятий, а тому порушення інтересів боржника є безстроковим і він має право в будь-який час звернутися до суду з заявою про захист своїх прав.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст.12, 76-80, 81, 141, 258-261, 447-453, 353 ЦПК України, суд, -

постановив:

Скаргу скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Яковенко Олександр Сергійович, стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», особа, дії та рішення, якої оскаржуються начальник відділу Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Пенязев Олександр Вікторович про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати бездіяльність начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - неправомірною.

Зобов`язати посадових осіб Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) по виконавчому провадженні №43288094 з примусового виконання виконавчого листа від 11.09.2013 року №0827/9199/12 виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя вирішити питання щодо зняття арешту та припинення обтяження, відомості про яке внесені до Державного реєстру речових прав, номер запису про обтяження: 6615407 (спеціальний розділ), дата час державної реєстрації 08.08.2014, 13:17:16, державний реєстратор Долговець К.В. Запорізьке міське управління юстиції; документи, подані для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП №43288094, виданий 14.05.2014, видавник: Шевченківський ВДВС Запорізького МУЮ; підстава рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: індексний номер 15020338 від 08.08.2014; вид обтяження: арешт нерухомого майна; обтяжувач: Шевченківський відділ державної виконавчої служби ЗМУЮ; особа майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Івченка О.Г. академіка, буд. 16А, опис предмета обтяження: все нерухоме майно.

В іншій частині вимог відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Дата складання повного судового рішення 10 червня 2025 року.

Суддя: