Справа № 698/128/24
Провадження № 2/697/81/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді - Колісник Л.О.,

за участю секретаря судових засідань Румини М.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Канів Черкаської області в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Катеринопільська селищна рада Звенигородського району Черкаської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про позбавлення її батьківських прав стосовно неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнення із відповідача аліментів на утримання дочки у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу відповідача щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Позовна заява мотивована тим, що на протязі 2006- 2012 років позивач проживав спільно однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_5 , з якою перебували у фактичних шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу, в смт. Катеринопіль Звенигородського району Черкаської області. В період спільного проживання у них народилась дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В подальшому спільне життя з відповідачем не склалося. З квітня 2012 сторони припинили стосунки, а відповідач переїхала до свого попереднього місця проживання - в м. Канів Черкаської області. Згодом відповідач зареєструвала шлюб з іншим чоловіком та проживає в с. Полствин Черкаського району Черкаської області. Оскільки відповідач відмовилася виховувати та утримувати спільну дитину, дочка залишилась проживати разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

З цього часу Позивач самостійно, без участі матері опікується інтересами, потребами дитини та її вихованням, піклується про неї, забезпечує одягом, взуттям, харчуванням, розвиваючими іграми, дитячою літературою. Відповідачка зі своєю неповнолітньою донькою не проживає, не приймає участі у її вихованні, батьківських обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, трудової чи іншої участі у вихованні дитини, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами та станом здоров`я, не піклується про фізичний духовний розвиток доньки, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу та не створює умов для отримання нею освіти. Позивач не чинив жодних перешкод для спілкування матері з дитиною. Зважаючи на те, що відповідач самоусунулась від своїх прав та виконання обов`язків щодо спільної дитини, свідомо ними знехтувала, позивач вважає за необхідне позбавити її батьківських прав. Позивач зазначає, що має постійне місце роботи, характеризується за місцем роботи та проживання позитивно, має задовільний стан здоров`я. Його дочка також має задовільний стан здоров`я, навчається в Катеринопільському ліцеї Звенигородського району Черкаської області. Зверненню до суду передавало звернення в орган опіки та піклування виконавчого комітету Катеринопільської селищної ради про надання висновку щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітньої дитини ОСОБА_4 . За наслідком розгляду заяви орган опіки піклування з метою забезпечення найкращих інтересів дитини, вивчивши зібрані документи за заявою позивача, вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно її малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаними обставинами позивач обґрунтовує вимоги про позбавлення батьківських прав відповідачем. Крім того, позивач зазначає, що дитина перебуває на його утриманні. На даний час розмір його доходів є недостатнім для утримання ним дитини самостійно, а тому просить стягнути із відповідача аліменти на його користь на утримання їх спільної неповнолітньої доньки. Позивач також вказує, що відповідачка не заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно доньки ОСОБА_4 , про що подала відповідну заяву.

Справа перебувала у провадженні Катеринопільського районного суду Черкаської області.

Ухвалою Катеринопільського районного суду Черкаської області від 27.02.2024 справа передана за підсудністю на розгляд Черкаському районному суду Черкаської області.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 14.03.2024 справа передана за підсудністю на розгляд Канівському міськрайонному суду Черкаської області.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09.05.2024 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

20.11.2024 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, відзив на позов не подавала, засобами поштового зв`язку надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі, оскільки з`явитися в судове засідання не може у зв`язку із сімейними обставинами, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення.

Представник третьої особи виконавчого комітету Катеринопільської селищної ради Звенигородського району Черкаської області у судове засідання не з`явився, надіславши заяву про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування Катеринопільської селищної ради, за наявними у справі матеріалами.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що є сусідом ОСОБА_1 . Йому відомо, що із ОСОБА_1 проживає донька. Мати дитини живе окремо, де саме йому невідомо. Матір дитини він, свідок, жодного разу не бачив. Батько відводив доньку в дитячий садочок і школу. Також бачив, що дитину відводила бабуся і дідусь.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , пояснила, що ОСОБА_1 є її сусідом. Його донька ОСОБА_8 проживає з батьком дуже давно, перебуває на його утриманні. Крім того, вона , свідок, була вихователем у дитячому садочку. Її групу відвідувала ОСОБА_9 , яку приводив в садочок та забирав батько, який самостійно виховував дитину. Мати доньки жодного разу в садочок не приходила. Дитина ніколи не згадувала про матір. Їй відомо, що дитина має гарні стосунки з бабусею та татом.

В судовому засіданні в присутності педагога Катеринопільського ліцею №2 Звенигородського району Черкаської області ОСОБА_10 було заслухано думку дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина висловила свою думку та була вислухана судом щодо участі її батьків у житті дитини.

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши учасників справи, свідків та думку дитини, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 від 18.09.2008 (а.с.9)

Відповідно до довідки виконавчого комітету Катеринопільської селищної ради від 05.01.2024 № 16/09-31 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . До складу його сім`ї входить: дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.20).

Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 з 10.09.2016 та 19.07.2018 відповідно (а.с. 11-12).

Як зазначено в акті обстеження умов проживання від 16.01.2024, складеного представниками Служби у справах дітей с/р проведено обстеження умов проживання ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що в даному будинку проживають і мають постійне місце реєстрації ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - бабуся, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - тато, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - дочка, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - родич. Для проживання та виховання дитини створені належні умови. Мати ОСОБА_3 не бере участі у житті дитини з 2012 року (а.с. 13).

Відповідно до психолого-педагогічної характеристики ОСОБА_4 (дата народження вказана як ІНФОРМАЦІЯ_6 ), дитина навчається в 9 класі Катеринопільського ліцею №2 Звенигородського району Черкаської області. У навчальному закладі дитина навчається із першого класу. Батько приділяє належну увагу вихованню доньки, цікавиться її навчанням, поведінкою, відвідує класні та загальношкільні батьківські збори (а.с.14)

Відповідно до довідки Катеринопільського ліцею № 2 мати учениці 9-го класу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 контакту із закладом, де навчається дитина, не підтримує, із вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. Дитина проживає спільно з батьком ОСОБА_1 , який приймає активну участь у вихованні дитини (а.с. 15).

Відповідно до висновку про стан здоров`я заявника від 09.01.2024 та довідки № 1 від 02.02.2024 КНП «Катеринопільська багатопрофільна лікарня» ОСОБА_1 має задовільний стан здоров`я, за медичною допомогою до лікаря- психіатра-нарколога не звертався (а.с.16, 18).

З довідки-характеристики від 05.01.2024 № 15/09-31 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає без реєстрації зі своєю дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . За місцем проживання ОСОБА_1 характеризується з позитивної сторони, виховує та утримує дочку, має добрі стосунки із нею. Мати участі у вихованні дочки не бере з 2012 (а.с.19).

З характеристики та довідки про доходи від 02.01.2024 СТОВ «Вербівське» ОСОБА_1 працює з СТОВ Вербівське з 2021 року, за місцем роботи характеризується позитивно (а.с. 20,21).

Згідно з довідкою № 3 від 02.01.2024 КНП «Катеринопільський центр первинно- медико- санітарної допомоги» ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здорова, на «Д»-обліку не стоїть (а.с. 17).

Відповідно до заяви, посвідченої 08.01.2024 приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області Вечірно Наталії Вікторівни, ОСОБА_3 не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо її неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.22).

За висновком від 31.01.2024, складеним Катеринопільською селищною радою за результатами розгляду поданих ОСОБА_1 документів, орган опіки і піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 25).

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч.2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень ст. 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У постанові від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

У постанові від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16-ц Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03.12.1986). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини».

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 638/16622/17, від 13.04.2020 у справі № 760/468/18, від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, від 11.09.2020 у справі № 357/12295/18, від 29.07.2021 у справі № 686/16892/2.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02.12.2020 у справі № 180/1954/19, від 13.11.2020 у справі № 760/6835/18, від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17, від 02.11.2020 у справі № 552/2947/19, від 13.03.2019 в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24.04.2019 у справі № 300/908/17.

В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

З урахуванням цього, суд констатує, що судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків можливі лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Згідно з 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як передбачено ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваногозаконуі процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

В рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006, Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27.11.1992, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини ( рішення у справі Johansen v. Norway від 07.08.1996, п. 78).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18.12.2008 право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (рішення у справі "Мак Майкл проти Сполученого Королівства" від 24.02.1995, п. 86, 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (справи "Кутцнер проти Німеччини", п. 65, та "Зоммерфельд проти Німеччини", п. 66).

Суд також акцентує увагу на тому, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа "Ньяоре проти Франції", п. 59). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини ( справа"Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" п. 148).

Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (справа "Хазе проти Німеччини", п. 99). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" від 26.10.2006, п. 72 і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" від 21.06.2007).

З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (справа "К. А. проти Фінляндії", п. 92). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї.

Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (справи "Шульц проти Польщі" від 08.01.2002; "Реммо і Узункая проти Німеччини" від 20.03.2007 та "Полашек проти Чеської Республіки" N 31885/05, від 08.01.2007). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97).

Також Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх воз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Ілля Ляпін проти Росії від 30.06.2020).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини

Оцінюючи надані суду докази, суд встановив, що вони свідчать про те, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає із батьком ОСОБА_1 в смт. Катеринопіль Звенигородського району Черкаської області, та між ними склалися добрі стосунки, батько виховує та утримує дитину.

В поданих позивачем доказах також зазначено, що мати ОСОБА_3 не бере участі у вихованні дитини із 2012 року.

Саме на підставі цих доказів, а також заяви ОСОБА_3 про згоду на позбавлення її батьківських прав щодо дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Катеринопільська селищна рада як орган опіки і піклування прийняла висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо спільної із позивач дитини.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Однак, як зазначено в ч.6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Так, даний висновок робиться на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками та вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав.

В той же час, суд вважає, що висновок органу опіки і піклування Катеринопільської селищної ради про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Виходячи з вище вказаного висновку, він є однобічним, ґрунтується лише на доводах однієї сторони - батька дитини, наданих ним документах, при цьому викладені в ньому факти нічим не підтверджені та базуються лише на тому, що дочка сторін проживає з позивачем, з яким у них склалися добрі стосунки.

При цьому сторони та їх дитина на засідання комісії з питань захисту прав дитини Катеринопільської селищної ради не запрошувалися, бесіда з самою дитиною із її батьками не проведена. Перед складенням висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача не встановлювалися умови проживання матері дитини, наявність чи відсутність обставин, що впливають на виконання її батьківських обов`язків щодо дитини ОСОБА_4 та їхнє спілкування, умови, причини та мета подання заяви ОСОБА_3 про відсутність заперечень щодо позбавлення її батьківських прав.

При цьому суд встановив реальну можливість відповідача ОСОБА_3 з`явитися на засідання комісії з питань захисту прав дитини Катеринопільської селищної ради, у випадку її запрошення, оскільки, будучи зареєстрованою в с. Полствин Черкаського району Черкаської області, відповідач з`явилася до приватного нотаріуса Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області для підписання заяви про відсутність заперечень про позбавлення її батьківських прав.

Під час дослідження доказів судом не встановлено не лише достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому.

Так, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Суд враховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство щодо неї чи вчиняла інші подібні дії.

Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Заява відповідача про згоду на позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 від 08.01.2024 не може бути єдиною підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22 зроблено висновок про неможливість батьків відмовитися від дитини. Відповідно до частин 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Тому заяви відповідача, в яких вона відмовляється від батьківських прав щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_4 та визнає позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Вказані заяви не є також підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав.

А відтак повинні мати місце законні підстави для задоволення позову.

Подібні висновки наведені і в постанові Касаційного цивільного суду у складі ВС від 29.11.2023 у справі № 607/15704/22.

Таким чином, під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про її ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки.

Позивачем та його представником не обґрунтовано належними доказами, в чому полягає злісне небажання відповідача виконувати свої обов`язки по вихованню дитини, при цьому доказів того, що до останньої застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, що вона притягувався до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дитини, веде аморальний спосіб життя або зловживає алкогольними напоями чи вживає наркотичні засоби, суду не надано.

Згідно з ч.1,2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, в даному випадку суд не може ухвалити рішення опираючись також на думку неповнолітньої дитини, оскільки матеріали справи інших доказів свідомого умисного систематичного нехтування відповідачем своїми обов`язками по відношенню до доньки не містять.

Під час розгляду справи не встановлено будь-яких даних, які б свідчили про нагальну необхідність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 та відповідно розрив сімейних зв`язків між дитиною та матір`ю.

Врахувавши конкретні обставини справи, інтереси дитини, суд дійшов висновку про недоцільність застосування до відповідача крайнього заходу впливу у виді позбавлення її батьківських прав. На переконання суду, за обставин встановлених судом, позбавлення батьківських прав матері не призведе до безумовного покращення життя неповнолітньої дочки. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

А тому суд вважає, що матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідача батьківських прав.

З врахуванням цього суд, оцінюючи докази в їх сукупності, за наявних на даний час обставин, не вбачає необхідності в позбавленні відповідача батьківських прав, не погоджуючись при цьому з висновком органу опіки та піклування в особі Катеринопільської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо її неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у позові в частині позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав стосовно її неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Водночас, на підставі наданих позивачем доказів, встановлено, що на час подання позову спільна дитина сторін- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована на проживає разом з батьком ОСОБА_1 та перебуває на його утриманні.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 191 СК України, передбачено на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Отже, у разі відсутності домовленості між сторонами, право позивача на стягнення аліментів є безумовним та не може ставитися в залежність від позиції відповідача.

Таким чином, позивач у відповідності до ст.ст. 180, 185 СК України, має право на отримання від відповідача аліментів на дитину.

Враховуючи, що позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі, що передбачений законодавством, та надано належні і допустимі докази щодо доведення обставин, на яких ґрунтується така вимога, врахувавши обставини для визначення розміру аліментів, передбачені ст. 182 СК України, суд вважає, що позов ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення аліментів на дитину підлягає задоволенню.

За змістом ч. 1 ст. 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

У зв`язку з викладеним необхідно стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на неповнолітню доньку, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 (однієї четвертої) всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 05.02.2024 і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При поданні позову сплачено 1211,20 за розгляд позовної заяви в частині позбавлення батьківських прав.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів.

Оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь держави необхідно стягнути 1211,20 грн.

На підставі викладеного та, керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 9 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст. 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 19, 84, 91, 164, 180-182 СК України, ст. 10, 76, 80, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Катеринопільська селищна рада Звенигородського району Черкаської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 (однієї четвертої) частини від всіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 05.02.2024 і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

У задоволенні задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 26.06.2025 року.

Відомості учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , фактична адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Орган опіки та піклування Катеринопільська селищна рада Звенигородського району Черкаської області, , адреса місцезнаходження: Черкаська область, Звенигородський район, смт. Катеринопіль, вул. Соборна, 12.

Головуючий Л . О . Колісник