Справа № 462/267/24 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/811/3909/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Підлужного В.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 листопада 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у січні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір, ОСОБА_5 , яка 29 жовтня 1998 року склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори Ленишин У.М., зареєстрований в реєстрі за № 1-4071, за яким на випадок своєї смерті заповіла своїй доньці, ОСОБА_3 , належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 . На підставі рішення виконкому Рудненської селищної ради народних депутатів № 4 від 30 січня 1997 року ОСОБА_5 отримала у приватну власність земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0522 площею 0.0672 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка не охоплена заповітом, складеним 29 жовтня 1998 року і щодо якої відсутні будь-які розпорядження ОСОБА_5 . Зазначає, що звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І. щодо оформлення спадкових прав на вищезазначену земельну ділянку, однак на свою заяву отримала лист-повідомлення про те, що частина спадщини, яка не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. Спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 є син померлої ОСОБА_1 , який подав заяву про прийняття спадщини, однак не надав документ, що підтверджує його непрацездатність на момент відкриття спадщини, тому він не є особою, яка має право на обов`язкову частку у спадщині. Вказує, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення. Оскільки вона в порядку спадкування набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер :02:001:0522 площею 0.0672 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), то до неї перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розташований успадкований нею житловий будинок.

З наведених підстав просить визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку із кадастровим номером :02:001:0522 площею 0.0672 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: АДРЕСА_1 .

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частку житлового будинку і частку земельної ділянки в порядку спадкування за законом.

В обгрунтування зустрічної позовної заяви покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла його матір, ОСОБА_5 . 19 вересня 2023 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі заповіту, складеного 29 жовтня 1998 року ОСОБА_5 , посвідченого державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори Ленишин У.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1-4071. Право приватної власності спадкодавця на цей будинок підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 14 червня 1988 року. На момент набуття права власності на спірний будинок ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , а відтак житловий будинок АДРЕСА_1 належав їм на праві спільної сумісної власності, тому складаючи заповіт, виходячи з рівності часток співвласників, ОСОБА_5 на момент складення заповіту могла розпорядитися тільки 1/2 часткою будинку, яка їй належала, а не всім будинком в цілому. Оскільки предметом заповіту є конкретно визначене майно, а не все належне спадкодавцю на момент смерті майно, спадкодавець мала право складати заповіт лише на належну їй 1/2 частку будинку, відтак, заповіт в частині іншої 1/2 частки будинку є нікчемним і не створює жодних правових наслідків. Інша 1/2 частка будинку, набута ОСОБА_5 в 2019 році після смерті чоловіка, не охоплена заповітом, підлягає спадкуванню за законом в рівних частках двома спадкоємцями, відтак він має право на спадкування 1/4 частки будинку.

З наведених підстав просить:

-визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_3 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І., зареєстроване в реєстрі за № 1584;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 216.3 кв.м. зі всіма приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами та на 1/4 частку земельної ділянки із кадастровим номером :02:001:0522 площею 0.0672 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: АДРЕСА_1 .

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 листопада 2024 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку із кадастровим номером №:02:001:0522, площею 0,0672 га., вид цільового призначення 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частку житлового будинку і частку земельної ділянки в порядку спадкування за законом відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3506,15 грн. понесених судових витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що ОСОБА_1 не заперечує право позивачки на 3/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та 3/4 частки земельної ділянки, однак вважає, що йому в порядку спадкування за законом належить 1/4 частка будинку та 1/4 частка земельної ділянки, які не були охоплені заповітом. На момент набуття права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 спадкодавець перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , відтак могла заповісти тільки належну їй частку в будинку на момент складення заповіту, враховуючи, що предметом заповіту є конкретно визначене майно, а не все належне спадкодавцю на момент смерті майно. Право власності на іншу 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкодавець успадкувала після його смерті, тобто після складення заповіту, а відтак це майно не може бути охоплене заповітом, складеним 29 жовтня 1998 року. Частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. Висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не є особою, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 , оскільки з ІНФОРМАЦІЯ_3 він знаходиться в США, відтак на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 перебував за кордоном і не перетинав державний кордон України, є припущеннями, які суперечать матеріалам справи, що містять підтвердження факту проживання із спадкодавцем на момент її смерті. Крім того, судом не враховано, що факт прийняття спадщини ОСОБА_1 визнавався нотаріусом, який відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину лише у зв`язку з наявністю заповіту і відсутністю даних, які б вказували на те, що він має право обов`язкову частку в спадщині після смерті матері. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. З наведених підстав просить рішення суду частково скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити частково, визнавши за нею право власності на 3/4 частки земельної ділянки із кадастровим номером :02:001:0522 площею 0.0672 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: АДРЕСА_1 , а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції, враховуючи положення статті 1225 ЦК України, дійшов висновку, що до ОСОБА_3 , як до спадкоємця успадкованого житлового будинку, перейшло право власності на земельну ділянку, на якій він знаходиться і яка необхідна для його обслуговування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 у встановлений законом шестимісячний строк не подав заяву про прийняття спадщини, на час відкриття спадщини зі спадкодавцем постійно не проживав, що свідчить про неприйняття ним спадщини, а відтак його права на спадкування не є порушеними, що є підставою для відмови в позові.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) зроблено актовий запис №1092 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

Свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок від 14.06.1988 року, який посвідчено виконавчим комітетом Рудненської селищної Ради народних депутатів і записано у реєстрову книгу за №123, підтверджується, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5

Свідоцтвом про одруження, виданим Кам`янка-Бузьким районним бюро ЗАГС у Львівській області, актовий запис №32 між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб 07.05.1967 року.

І оскільки житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , набутий у власність за час шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спадковий будинок належав їм на праві спільної сумісної власності як такий, що був набутий за час перебування у шлюбі.

Матеріалами справи підтверджується, що за життя ОСОБА_5 29.10.1998 року склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Ленишин У.М., зареєстрований в реєстрі за №1-4071, за яким заповіла своїй дочці ОСОБА_3 належний їй на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 .

З копії спадкової справи №31/2021 вбачається, що позивач ОСОБА_3 03.12.2021 року звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, а 19.09.2023 року звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається із житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом зареєстроване в спадковому реєстрі за №1584.

В матеріалах спадкової справи міститься заява від 14.11.2024 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, яку було подано представником ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_7 .

Листом №200/02-14 від 15.11.2023 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І. повідомила ОСОБА_1 , що оскільки спадкоємцем не надано документів, які би підтверджували його непрацездатність, інвалідність, що існувала на момент відкриття спадщини, відповідач не розглядався як особа, яка має право на обов`язкову частку у спадщині.

Листом №201/02-14 від 15.11.2023 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І. повідомила ОСОБА_3 , що до неї надійшла заява ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, на яку вона відповіла відмовою із вказаних причин, проте порекомендувала звернутися до суду для вирішення питання щодо права власності на земельну ділянку із кадастровим номером №:02:001:0522, площею 0,0672, місце розташування: АДРЕСА_1 .

В матеріалах справи міститься копія спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , з якої вбачається, що після смерті ОСОБА_6 належне йому на праві власності майно успадкувала його дружина, ОСОБА_5 , діти спадкодавця ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у встановлений законом шестимісячний строк від спадщини відмовилися, а відтак ОСОБА_5 успадкувала усе належне ОСОБА_6 на день смерті майно.

Згідно зі статтями 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Стаття 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Виходячи із положень статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. При цьому, до заяви про прийняття спадщини ставиться вимога особистого її подання спадкоємцем.

Згідно з статтею 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, при його недотриманні, відповідно до ст.1272 ЦК України, спадкоємець вважається таким, що не прийняв її.

З матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , вбачається, що її донька, ОСОБА_3 , своєчасно звернулася із заявою про прийняття спадщини за заповітом, подавши таку до нотаріальної контори 03.12.2021 року, тобто протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З матеріалів цієї ж спадкової справи також вбачається, що ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом, через довірену особу, ОСОБА_7 , звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , тобто, з пропуском встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Особисто заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 нотаріусу не подавав.

Судом першої інстанції не встановлено обставин фактичного постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем його матір`ю ОСОБА_5 на час її смерті, і відповідно на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Чинним законодавством передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на те, що він на день смерті спадкодавця постійно проживав разом зі спадкодавцем, що, на його думку, свідчить про прийняття ним спадщини.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що твердження ОСОБА_1 щодо постійного проживання разом з матір`ю на час відкриття спадщини спростовуються матеріалами справи, оскільки за даними відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №410895 від 18.01.2024 року ОСОБА_1 не має зареєстрованого місця проживання в Україні, а також відповіддю Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 13.02.2024 року, а також у ній вказується, що ОСОБА_1 за його заявою 10.10.2023 року було знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

З копії спадкової справи №21/2019 після смерті ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_1 своєю заявою відмовився від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_1 , а таку заяву було нотаріально посвідчено 30.01.2020 року нотаріусом у м.Чикаго, штат Іллінойс, Сполучені Штати Америки та яку було апостильовано у секретаріаті штату Іллінойс для використання в Україні.

Згідно з відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 07.10.2024 року, даних щодо перетину державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , в період з 08.11.2017 року по 11.10.2024 року у базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» не виявлено.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність факту перебування відповідача на території України у період з 08.11.2017 року до смерті спадкодавця, а відповідно і факту його постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.04.2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Реєстрація місця проживання ОСОБА_1 за місцем проживання та реєстрації спадкодавця, не є беззаперечним доказом постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

За встановлених судом першої інстанції обставин справи, вірними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не прийняв спадщину, оскільки протягом шести місяців після відкриття спадщини не подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, і на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем до дня його смерті.

Оскільки ОСОБА_1 не вчинив дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини, він не є особою, яка прийняла спадщину, а відтак не може успадкувати спірне майно, що свідчить про відсутність порушення прав ОСОБА_1 складеним ОСОБА_5 заповітом та виданим свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданимОСОБА_3 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І., зареєстроване в реєстрі за № 1584;

Стаття 4 ЦПК України гарантує, що кожна особа має право в порядку, встановленому законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, і оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про те, що права позивача ОСОБА_1 не є порушеними, це є підставою для відмови в позові ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю порушення прав позивача.

У постанові Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі№463/579/18 (провадження № 61-11961св19) колегія суддів зазначила, що враховуючи, той факт що позивач не є особою, яка прийняла спадщину після смерті батька, колегія суддів дійшла висновку, що оспорюваний заповіт на його спадкові права не впливає та їх не порушує. У позивача відсутня юридична заінтересованість у встановленні заповіту недійсним, оскільки право, за захистом якого позивач звернувся до суду (право на спадкування), йому не належить внаслідок спливу строку на його реалізацію.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції з його висновком про те, що позивач ОСОБА_1 пропустив строк для прийняття спадщини і не прийняв її відповідно до статті 1268 ЦК України, а відтак складеним ОСОБА_5 заповітом, свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим на ОСОБА_3 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І., зареєстрованим в реєстрі за № 1584; права ОСОБА_1 не є порушеними.

Встановивши вищезазначені обставин у справі, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що слід відмовити ОСОБА_1 у задоволенні зустрічного позову, оскільки він не є особою, яка прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_5 і, відповідно, видача ОСОБА_3 19.09.2023 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за № 1584, на його спадкові права не впливає та їх не порушує, натомість його позовні вимоги, викладені у зустрічному позові, порушують принцип свободи заповіту.

Оскільки з врахуванням положень частини 5 статті 1268 ЦК України, спадкоємець набуває право власності на майно, яке було в наявності на момент смерті спадкодавця, то зазначення в заповіті майна, яке на день складання заповіту не належало заповідачу на праві власності, не впливає на законність складеного ОСОБА_5 заповіту.

А відтак, не спростовують висновків суду першої інстанції доводи апелянта про те, що оскільки ОСОБА_5 на день складання заповіту належала лише частка спірного житлового будинку, вона не вправі була складати заповіт на житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що згідно зі статтею 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Суд також посилався на частину першу статті 120 ЗК України, згідно з якою у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Вірним є висновок суду першої інстанції про те, що законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) та постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 642/3950/17 (провадження № 61-7008св19).

Враховуючи встановлені судом обставини та норми законодавства, якими урегульовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 , заявлені у первісному позові, підставні та підлягають задоволенню.

Однак суд першої інстанції не врахував своїх висновків, зазначених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення щодо підстав відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а саме про те, що ОСОБА_1 не вчинив дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини, що свідчить про те, що ОСОБА_1 спадщину не прийняв.

У поставної від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто. Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №761/23904/19 зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в спарві №265/6868/16-ц зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності , усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також у відмови від її прийняття, належним відповідачем є орган місцевого самоврядування.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 спадщину не прийняв, колегія суддів, погодившись з таким висновком суду, вважає, що ОСОБА_1 не є належним відповідачем у справі за позовом ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, оскільки за встановлених судом обставин справи, належним відповідачем у спарві є орган місцевого самоврядування (територіальна громада), а відтак в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки ОСОБА_3 пред`явила позов до неналежного відповідача, а пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в позові, що не позбавляє ОСОБА_3 пред`явити позов до належного відповідача.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 листопада 2024 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, визнання за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку із кадастровим номером №:02:001:0522, площею 0,0672 га., вид цільового призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: АДРЕСА_1 - скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення, яким з задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 відмовити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 листопада 2024 рокув частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3506,15 грн. понесених судових витрат зі сплати судового збору скасувати.

В решті рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 09.06.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк