Справа № 472/1369/24
Провадження №2/472/183/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 червня 2025 року селище Веселинове
Миколаївської області
Веселинівський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді - Орленко Л.О.,
з участю секретарів
судового засідання - Дівульської А.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у с-щі Веселинове Миколаївської області цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,
27 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, зазначивши, що між ним та ОСОБА_4 01.08.2023 року було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_3 взяв у нього по розписці позику в сумі 43 200 гривень, з обов`язком повернути вказану суму до 01.03.2024 року, однак до сих пір вказану суму він йому не повернув, а тому він звернувся до суду за захистом своїх прав та просить стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики в розмірі 43 200 гривень, судовий збір в розмірі 1211, 20 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 гривень.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позов підтримали повністю та просили задовольнити його, оскільки відповідач ОСОБА_3 взяв у позивача позику з обов`язком її повернути до 01.03.2024 року, однак до сих пір не повернув її. Також надали згоду на заочний розгляд справи.
Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання 26.02.2025 року, 18.04.2025 року та 03.06.2025 року не з`явився, про дату, час та місце судових засідань був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими конвертами, які повернулися до суду з відміткою "адресат відсутній", поштовими повідомленнями про вручення, телефонограмами та довідками про отримання електронних повісток у вигляді смс-повідомлень.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не повідомив суд про причини неявки в судові засідання, відзиву на позовну заяву не подав, та те, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то суд вважає за необхідне розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів.
Суд, заслухавши вступне слово позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких в порядку цивільного судочинства прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Так, згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Як встановлено в судовому засіданні, 01.08.2023 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_3 договір позики, який був оформлений у простій письмовій формі - розпискою.
Згідно з наданим оригіналом розписки ОСОБА_1 01.08.2023 року позичив ОСОБА_3 43 200 гривень, які останній зобов`язався повернути в строк до 01.03.2024 року (а.с. 10).
Згідно зі ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який подсвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю договір позики оформлений в простій письмовій формі або розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-63цс13.
Відповідно до оригіналу письмового договору позики (розписки) відповідач отримав грошову суму у розмірі 43 200 гривень та зобов`язався повернути її у строк до 01.03.2024 року.
Судом встановлено, що зазначена розписка містить усі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами договору позики. Розписка містить дані щодо умов отримання позичальником у борг коштів із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.
Незважаючи на взяті на себе зобов`язання щодо отримання від позивача грошових коштів, відповідач не повернув отримані ним грошові кошти у строк, визначений у договорі позики. Будь-яких доказів, що відповідач виконав зобов`язання суду не надано.
У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем), у строк та порядку, передбаченому договором.
Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Як зазначено в статті 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини 1 та 2 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Судом встановлено, що відповідач у передбачені розпискою строки борг не повернув, чим порушив умови договору позики.
Належних та допустимих доказів, що спростовують зазначений висновок суду матеріали справи не містять.
Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу згідно з договором позики від 01 серпня 2023 року в розмірі 43 200 гривень.
Оскільки доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання до суду не надано, суд дійшов висновку, що борг позивачу не повернуто, і тому, позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені відповідними доказами, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, в зв`язку з чим з нього на користь позивача підлягає стягненню грошова сума за договором позики в розмірі 43 200 гривень.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що позивач просив в позовній заяві стягнути з відповідача на свою користь судовий збір, то суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 1211,20 гривень судового збору, розмір якого підтверджено платіжною інструкцією від 25.12.2024 року (а.с. 6)
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 5 000 гривень витрат на правову допомогу.
Статтею 137 ЦПК України визначено поняття витрат на правничу допомогу та порядок їх відшкодування, у відповідності до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат позивача на правничу допомогу підтверджується договором про надання правової допомоги від 23.12.2024 року, актом виконаних послуг від 25.12.2024 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру № 182 від 25.12.2024 року (а.с. 8-9, 14).
Відповідно до акту виконаних послуг від 25.12.2024 року адвокат Каратассо Л.Г. надала позивачу такі послуги з юридичної допомоги: 1) консультація - 500 гривень; 2) підготовка позовної заяви - 3000 гривень; 3) подання заяв, клопотань, представництво в суді - 1500 гривень.
Квитанцією до прибуткового касового ордеру № 182 від 25.12.2024 року підтверджується сплата позивачем 5 000 гривень витрат на правову допомогу.
Відтак, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 гривень, що буде об`єктивно відповідати вимогам співмірності.
На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 19, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 223, 259, 263-265, 280, 282, 284 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, - задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , який має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , який має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , заборгованість за договором позики від 01.08.2023 року в розмірі 43 200 (сорок три тисячі двісті) гривень; та стягнути судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок; та стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення (або з дати складення повного заочного рішення суду).
Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення (або в день складення повного заочного рішення суду), має право на поновлення пропущеного строку, на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення, а в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення - після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Повний текст рішення суду складено 10 червня 2025 року.
Суддя Веселинівського районного суду
Миколаївської області Л.О. Орленко