ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року

м. Київ

справа № 759/4132/17

провадження № 61-6489св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»,

треті особи: державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна, ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», треті особи: державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна, ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про скасування рішення приватного нотаріуса та державної реєстрації

за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року у складі судді Шум Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 13681524 про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс») права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що здійснений 10 березня 2016 року приватним нотаріусом Кобелєвою А. М. на підставі рішення приватного нотаріуса Кобелєвої А. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28725444 від 14 березня 2016 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

25 квітня 2008 року між чоловіком позивачки - ОСОБА_2 і Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк», банк) було укладено кредитний договір № 2706/0408/88-228, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 85 000,00 дол. США, строком до 25 квітня 2018 року.

Того ж дня для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачкою і ВАТ «Сведбанк» був укладений іпотечний договір № 2706/0408/88-228-Z-1, за умовами якого позивачка передала в іпотеку банку нерухоме майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

У лютому 2017 року прийшли троє невідомих чоловіків, застосовуючи фізичну силу, увірвались до квартири і зазначили, що є представниками ТОВ «ФК «Вектор Плюс», яке є власником квартири. На підтвердження цього надали інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 лютого 2017 року № 81119940, з якої позивачці стало відомо, що приватний нотаріус Кобелєва А. М. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 14 березня 2016 року, індексний номер 28725444, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Позивачка вважає, що рішення приватного нотаріуса Кобелєвої А. М. щодо державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на однокімнатну квартиру є незаконним та прийняте всупереч законодавству. Цим рішенням порушено право власності позивачки на квартиру та права малолітніх дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У зв`язку з цим позивачка просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Святошинський районний суд міста Києва рішенням від 23 листопада 2023 року позов задовольнив. Скасував в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 13681524 про реєстрацію за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що здійснений 10 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А. М. на підставі рішення приватного нотаріуса Кобелєвої А. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 березня 2016 року, індексний номер 28725444.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. При цьому суд встановив, що позивачка не отримувала повідомлення ТОВ «ФК «Вектор Плюс» від 01 грудня 2013 року № 512653 про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 суд встановив, що на ньому зазначений підпис іншої третьої особи, тобто не позивача. Ця обставина була перешкодою у вчиненні державним реєстратором оспорюваної реєстраційної дії.

Також суд виходив з того, що спірна квартира використовувалася як місце постійного проживання позивачки. Таким чином, перехід права власності на квартиру відбувся з порушенням Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) та Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був чинним на час переходу права власності (далі - Закон № 1304-VII).

Крім того, на час здійснення перереєстрації оспорюваної квартири за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» ця квартира використовувалась неповнолітніми дітьми ОСОБА_1 як місце постійного проживання, однак іпотекодержатель не отримав попереднього дозволу органу опіки і піклування на примусове звернення стягнення на квартиру, а тому порушено інтереси дітей позивача.

Крім того суд встановив, що приватний нотаріус Кобелєва А. М. протиправно прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо оспорюваної квартири та фактично провела державну реєстрацію речового права на квартиру за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» за наявності вже зареєстрованого обтяження (арешту).

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Київський апеляційний суд постановою від 03 квітня 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Вектор Плюс» задовольнив частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року змінив, виклавши його мотивувальну частину в іншій редакції. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що суд першої інстанції, встановивши, що на спірні правовідносини поширювалася дія Закону № 1304-VII, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Однак апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, а саме наявності зареєстрованого арешту на квартиру та зареєстрованих дітей на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, а також неповідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У квітні 2024 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Підставою касаційного оскарження вказувало те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 та постанові Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 761/24810/14-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково застосували до спірних правовідносин Закон № 1304-VII, оскільки позивачка не надала жодних письмових доказів цільового використання кредиту саме на споживчі потреби, а додані до позову додатки не є належними доказами того, що у користуванні або власності позивачки не перебувають інші об`єкти нерухомості. Крім того, суди не врахували, що за адресою предмета іпотеки зареєстрована юридична особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «МЦВЄ-УКРАЇНА», одним з засновників якої є ОСОБА_2 . Оскільки за адресою предмета іпотеки здійснює діяльність комерційне підприємство, це також є підтвердженням, що позивачка має у користуванні для житла інший об`єкт нерухомості.

Також скарга містить доводи про неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про державну реєстрацію права, станом на час ухвалення судом рішення не передбачено.

Крім того, скарга містить доводи про те, що місцевий суд безпідставно змінив процесуальний статус ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і приватного нотаріуса Кобелєвої А. М. з огляду на те, що позовна заява протягом усього строку розгляду справи не змінювалась і не доповнювалась.

У червні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пасічник В. В. подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, оскільки це судове рішення є законним і обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

27 червня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири від 09 листопада 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуйко А. О. за реєстраційним номером 4594 є власницею квартири АДРЕСА_1 .

25 квітня 2008 року між ОСОБА_2 і ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 2706/0408/88-228, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 85 000,00 дол. США строком до 25 квітня 2018 року.

Відповідно до пункту 2.1 кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язання по погашенню заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов даного договору та інших витрат банку, пов`язаних з одержанням виконання, виступає іпотека: однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Того ж дня для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 і ВАТ «Сведбанк» укладено іпотечний договір № 2706/0408/88-228-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О. В., за яким предметом договору є нерухоме майно: однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

28 листопада 2012 року ВАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відповідно до договору факторингу № 15 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами свої права вимоги до позичальника за зобов`язаннями за кредитним та іпотечним договорами.

У зв`язку з переходом усіх прав та обов`язків за іпотечним договором ТОВ «ФК «Вектор Плюс» скориставшись позасудовим врегулюванням щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, звернулось до приватного нотаріуса Кобелєвої А. М. та зареєструвало за собою право власності на предмет.

Приватний нотаріус Кобелєва А. М. на підставі вказаних договорів за заявою ТОВ «ФК «Вектор Плюс» прийняла рішення від 14 березня 2016 року № 28725444 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого право власності на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ТОВ «ФК «Вектор Плюс», про що внесла відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суди також встановили, що на дату перереєстрації права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» у спірній квартирі проживали та були зареєстровані неповнолітні діти ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ), та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 ).

З листа Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 грудня 2022 року № 107-5000 відомо, що відповідно до відомостей відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації станом на 27 грудня 2022 року місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 . Ці обставини також підтверджуються такими письмовими доказами: довідкою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 від 10 січня 2022 року № 77104987 та довідкою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 від 27 січня 2021 року № 14066106.

На дату здійснення перереєстрації оспорюваної квартири за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» ця квартира використовувалась неповнолітніми дітьми ОСОБА_1 як місце постійного проживання.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 грудня 2022 року № 317253356 іншого нерухомого житлового майна ОСОБА_1 у власності не має.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення відповідають не повною мірою.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Після внесення змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» у статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її норми передбачають, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин), підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 вказаного Закону передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VII увів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

У справі, яка переглядається, установлено, що квартира АДРЕСА_1 , яка виступає як забезпечення зобов`язань ОСОБА_2 за кредитом, наданим йому в іноземній валюті, використовується ОСОБА_1 (майновий поручитель) як місце постійного проживання, площа квартири становить 39,3 кв. м, тобто не перевищує 140 кв. м. Вказана квартира на час перереєстрації права власності використовувалася як місце постійного проживання позивача. Доказів наявності у ОСОБА_1 у власності іншого нерухомого майна ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не надало.

За викладених обставин обґрунтованим є висновок судів про те, що на спірну квартиру не може бути звернуто стягнення під час дії Закону № 1304-VII, тому в державного реєстратора не було підстав для здійснення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Вектор Плюс», і доводи касаційної скарги цього не спростовують, а зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про неврахування судами того, що за адресою предмета іпотеки зареєстрована юридична особа, одним з засновників якої є ОСОБА_2 , оскільки сама по собі реєстрація у квартирі юридичної особи, без доведення факту здійснення там господарської діяльності чи переведення житлового приміщення в нежитлове, не вказує на не використання іпотекодавцем його для постійного проживання.

Також необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що місцевий суд безпідставно змінив процесуальний статус ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і приватного нотаріуса Кобелєвої А. М., оскільки заміну належного відповідача суд зробив на підставі заяви відповідача з урахуванням судової практики у подібних правовідносинах.

Разом з тим, задовольняючи позов та скасовуючи запис про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Вектор Плюс», місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, не звернув уваги на таке.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено в новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 вказаного Закону (в редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За змістом цієї правової норми в чинній редакції (яка діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень в цій справі), на відміну від положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, тепер способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Викладене дає підстави для висновку, що з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваних судових рішень в цій справі, такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права вказаний Закон не передбачав, тому помилковим є висновок судів про скасування запису про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

З огляду на викладене та зважаючи на істотну зміну з 16 січня 2020 року матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, ефективним способом захисту порушеного права позивача в цій справі є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Такий висновок відповідає висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Отже, доводи касаційної скарги в цій частині є слушними.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи суди встановили повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині задоволеної позовної вимоги про скасування запису про реєстрацію права власності шляхом викладення його резолютивної частини в редакції цієї постанови; в іншій частині рішення місцевого суду у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову апеляційного суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року змінити, виклавши абзац другий його резолютивної частини в такій редакції: «Скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни від 14 березня 2016 року, індексний номер 28725444, про державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ».

В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов