Дата документу 13.05.2025 Справа № 331/3226/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/3226/24 Головуючий у І інстанції: Фісун Н.В.
Провадження № 22-ц/807/258/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Косякової Зої Миколаївни на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Косякової З.М. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбних відносинах з ОСОБА_2 . Від цих стосунків позивач має дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої відповідно до свідоцтва про народження дитини зазначений відповідач. Дитина постійно проживає з матір`ю, перебуває на її утриманні.

На підставі судового наказу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.01.2021 з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку. Відповідач від сплати аліментів ухиляється, станом на 31.01.2024 має заборгованість зі сплати аліментів у сумі 131933,61 грн.

Оскільки заборгованість зі сплати аліментів відповідачем не погашена, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.05.2024 з нього стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з січня 2021 року до січня 2023 року. З 2018 року ОСОБА_2 не проживає з ОСОБА_1 та дочкою за їх постійним місцем мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , його місце знаходження відповідачу не відоме.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25.10.2023 ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням. За непідтвердженими даними, відповідач з 2018 року мешкає на території Польщі і не має наміру повертатися до України. Спору стосовно місця проживання дитини між позивачем і відповідачем не виникало, відповідач не заперечував проти проживання дитини з матір`ю.

ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Косякової З.М. зазначала, що увесь цей час відповідач жодним чином не цікавився життям дитини, її розвитком, станом здоров`я, він не телефонує, не приїздить до дочки, не бере участі у її вихованні та утриманні. Поведінка відповідача свідчить про його небажання брати участь у житті та розвитку дитини, її вихованні. Відповідач не цікавиться ні станом здоров`я дочки, ні її вихованням, ні потребами, в зв`язку з чим, дитина тривалий час фактично позбавлена батьківської підтримки. ОСОБА_4 майже не пам`ятає батька, не має до нього почуттів, оскільки фактично його не знає. Позивач самостійно виконує всі обов`язки з утримання, виховання, розвитку дитини, піклується про її здоров`я, соціалізацію. Дитина відвідує школу, перебуває на обліку в дитячій поліклініці, має всі необхідні профілактичні щеплення, регулярно проходить необхідні медичні огляди. У дочки з матір`ю існують гарні, доброзичливі стосунки. Дитина доглянута, розвинута відповідно до свого віку, умови її проживання є гідними та достатніми для виховання і розвитку дитини.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Косякової З.М. просила суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Косякової З.М. подалаапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просить заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2024 рокускасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Косякової З.М. зазначає, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки поведінці батька, який самоусунувся від виконання своїх обов`язків та тривалий час свідомо ухиляється від їх виконання. 24 жовтня 2024 року дитині виповнилось 8 років, 6 із яких батько дитини не бачив, не спілкувався з нею, не надавав жодної моральної або матеріальної підтримки, не цікавився станом її здоров`я та розвитком.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Косякова З.М. наполягали на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та задоволенні позову.

Представник Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району Волошко І.О. підтримала висновок органу опіки щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 158). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності відповідача, який не з`явився.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід задовольнити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд стверджує, що верховенство права означає, що усі люди рівні перед законом як у своїх правах, так і в своїх обов`язках. Тим не менше, законодавство має враховувати різницю між людьми та ситуаціями за умови, що така різниця має об`єктивну і розумну підставу, переслідує правомірну мету, узгоджується з вимогами, яких дотримуються демократичні суспільства, та пропорційні цим принципам (рішення у справі «Партія добробуту (Refah Partisi), Ербакан, Казан та Текдаль проти Туреччини», від 31 липня 2001 року).

Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, від 27 жовтня 1993 року, Ankerl v. Switzerlan, заява № 17748/91, від 23 жовтня 1996 року та

Kaya v. Austria, заява № 54698/00, від 08 червня 2006 року).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів умисної і винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків, які б давали підстави для застосування до нього крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав відносно дитини.

Колегія суддів вважає цей висновок таким, що не відповідає обставинам справи.

Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи та не заперечували сторони, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 04 листопада 2016 року батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 4).

З висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 встановлено, що батьки малолітньої дитини у шлюбі не перебували (а.с. 56).

На підставі судового наказу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2021 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку (а.с. 5).

Відповідно до довідки центрального відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя від 20.02.2024 № 21899/11 ОСОБА_1 не отримувала аліменти від ОСОБА_2 (а.с.3).

Оскільки станом на 03.01.2023 відповідач не сплатив заборгованості з аліментів у розмірі 87837,69 грн, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.05.2024 з нього стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з січня 2021 року до січня 2023 року (а.с.7-10).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25.10.2023 ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а.с.13-17).

З довідки Департаменту освіту і науки центрального відділу освіти Запорізької гімназії № 98 від 26.02.2024 №02.01.-24/022 встановлено, що ОСОБА_5 , учениця 1-а класу, з 2023 року навчається в Запорізькій гімназії № 98. Мати самостійно займається її вихованням, піклується про фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. За період навчання класний керівник спілкувався лише з матір`ю. Батько батьківські збори не відвідував, за інформацією про освітні здобутки доньки не звертався (а.с.19).

До матеріалів справи долучена позитивна характеристика з місця роботи ОСОБА_1 (а.с.24).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , комісія визнала наявним факт ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно доньки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ухвалила рішення про доцільність позбавлення його батьківських прав (а.с.56-58).

У вказаному висновку також зазначено, що з 2018 року ОСОБА_2 не проживає разом з ОСОБА_1 та малолітньою дочкою ОСОБА_3 . Питання щодо доцільності/недоцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав було розглянуто на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району, що відбулися 04.09.2024 та 11.09.2024. Зокрема зазначено, що 04.09.2024 ОСОБА_2 був відсутній на засіданні комісії. Голова комісії зателефонувала ОСОБА_2 на номер телефону НОМЕР_2 . На дзвінок відповіла жінка, яка представилась дружиною ОСОБА_2 , повідомила, що він наразі не може відповісти, однак зазначила, що він проти позбавлення його батьківських прав. Зі слів жінки, мати дитини, ОСОБА_1 , нічого не говорила про аліменти, а виховувати дитину він звичайно не може, оскільки перебуває в Польщі. Всю розмову жінка зверталась до чоловіка (ймовірно ОСОБА_2 ) та передавала його слова. Під час розмови було наголошено, щоб ОСОБА_2 обов`язково зателефонував та надав пояснення щодо його позиції стосовно позбавлення батьківських прав. Розгляд питання відкладено. 11.09.2024 на засіданні Комісії були присутні мати, ОСОБА_1 , та малолітня дитина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько, ОСОБА_2 , на зв`язок не виходив, не дзвонив, жодних пояснень на адресу районної адміністрації не надав. Крім того, зазначено, що малолітня ОСОБА_3 , 2016 р.н., повідомила комісію, що дуже давно не бачила батька, він не спілкується з нею ні телефоном, ні в месенджрерах. Зі слів дитини, про батька вона знає тільки те, що він проживає в Польщі.

Крім того, апеляційний суд витребував від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання державного кордону громадянином України ОСОБА_2 , та отримав відповідь № 19/20374-25-Вих від 12.03.2025, відповідно до якої у період з 08.11.2017 до 12.03.2025 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 два рази перетинав державний кордон України на в`їзд: 12.04.2018 та 27.08.2018, а також два рази на виїзд: 05.06.2018 та 02.09.2018.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав (див. постанови від 26 січня 2022 року в справі № 203/3505/19, від 12 березня 2025 року в справі № 454/768/23).

У постанові від 26 квітня 2022 року в справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984св21), Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав, керувався тим, що батько не виконував повноцінно свої батьківські обов`язки, періодичне спілкування за допомогою телекомунікаційних систем також не є таким виконанням обов`язків, а відтак особа, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дітей, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків, що в даному випадку і відбулось - малолітні діти фактично залишилися без батьківського піклування.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) 30 червня 2020 року ухвалив рішення у справі «Ilya Lyapin v. russia» (заява № 70879/11), за обставин якої, заявник із 2003 року не проживав разом зі своїм сином, 2001 року народження, а з 2004 року не брав участі у вихованні сина та лише час від часу надавав фінансову допомогу. Отже на час позбавлення заявника батьківських прав він не проживав з дитиною на протязі восьми років і не підтримував зв`язок протягом семи років. Дитина була інтегрована в свою родину, глибоко прив`язана до матері, брата та нового чоловіка матері, з яким проживала протягом семи років, та який повністю взяв на себе роль батька і мав намір усиновити дитину.

ЄСПЛ звернув увагу на суперечливі аргументи заявника, який з одного боку пояснював, що вирішив не втручатися у життя сина та дати йому можливість «адаптуватися до нової сім`ї», а з іншого боку вказував, що колишня дружина перешкоджала його контактам з дитиною. Однак ЄСПЛ не вважав вказані аргументи переконливими, вказавши, що якщо припустити, що заявник добровільно усунувся від життя своєї дитини, щоб дати їй можливість адаптуватися до нового чоловіка своєї матері, то незрозуміло чому цей період «адаптації» тривав сім років. Крім того заявник ніколи не звертався за допомогою до органів опіки та піклування чи національних судів для організації доступу та контактів з дитиною. На думку ЄСПЛ, заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином - зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, - може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього. Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і, таким чином, підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини.

Якщо досить тривала бездіяльність батька (у справі, що переглядав ЄСПЛ - понад 7 років) призвела до розриву зв`язків між ним та його сином і, таким чином, сприяла позбавлення його батьківських прав, то ЄСПЛ погоджується з рішеннями національних судів про обґрунтованість застосування крайньої міри втручання у право батька на повагу до сімейного життя та превалювання інтересів дитини над інтересами батька (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Лапін проти Росії» (ILYA LYAPIN v. RUSSIA), заява № 70879/11, пункт 54)

Відповідно до ст.ст. 8,11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя тощо.

Конвенцією про Права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України 27.02.1991, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення. судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з вимогами статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Під час оцінки обставин цієї справи апеляційний суд керується тим, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 361/2014/22 (провадження № 61-9249св24)).

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності.

Отже, оцінивши вищезазначені обставини в сукупності з наявними у справі доказами, таких як: наявність значної заборгованості зі сплати аліментів, відсутність спілкування з дочкою з 2018 року, висновку органу опіки та піклування, в якому комісія встановила факт ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно доньки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ухвалила рішення про доцільність позбавлення його батьківських прав, відсутність жодних дій з боку батька навіть після зобов`язання Комісією його надати особисті пояснення, колегія суддів вважає, що в цій справі наявні підстави для задоволення позову.

З огляду на фактичну відсутність батька в житті дитини з двох її років, адже з 2018 року він проживає закордоном, не спілкується та не цікавиться життям доньки, не бере участі в її вихованні, утриманні, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не цікавиться здоров`ям дочки, не виконує своїх батьківських обов`язків, навіть за судовими рішеннями не сплачує аліментів на її утримання, має заборгованість зі сплати аліментів з початку періоду їх стягнення, протягом більш, ніж семи років жодним чином не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, колегія суддів доходить переконання, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає інтересам малолітньої дитини, оскільки батько ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Враховуючи вищевикладене, оскільки ОСОБА_2 фактично самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини без поважних причин, не виявляє відносно неї батьківського піклування, не займається її вихованням та не піклується про неї, не проявляє жодного інтересу до стану її здоров`я, не цікавиться її фізичним, моральним і духовним розвитком, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Косякової З.М. слід задовольнити, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2024 року в цій справі - скасувати, та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

При цьому колегія суддів зауважує, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Тобто, відповідач не позбавлений можливості змінити своє ставлення до дитини та її виховання і в подальшому ініціювати питання про поновлення у батьківських правах (стаття 169 СК України), а також не позбавлений можливості звернутись до суду з заявою про надання йому права на побачення з дитиною (ст. 168 СК України).

В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки новою постановою апеляційний суд задовольняє позов, ОСОБА_1 має право на відшкодування їй витрат зі сплати судового збору, сплаченого за подання позовної заяви в розмірі 1211,20 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 1816,80 грн, що разом складає 3028 грн, які слід стягнути з ОСОБА_2 на її користь.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Косякової Зої Миколаївни - задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2024 року - скасувати. Ухвалити в цій справі нову постанову:

«Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району, про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 23 травня 2025 року.

Головуючий:

Судді: