КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5370/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання дії договору припиненою, відновлення становище, яке існувало до порушення,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Альфа Банк» (в подальшому замінено найменування на АТ «Сенс Банк»), ПАТ «Дельта Банк» про визнання дії договору припиненою, відновлення становище, яке існувало до порушення.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 18.06.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0. Відповідно до умов цього договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 100 000 доларів США (п. 1.1.). Ці кошти позичальник зобов`язався використати на споживчі потреби (п. 1.4.) та повернути банку в порядку і на умовах, передбачених договором.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києві від 20.05.2013 у справі № 759/1794/13-ц позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено та стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» борг в сумі 1 266 578 грн 70 коп. за кредитним договором та судові витрати: судовий збір 3441 грн, а всього - 1 270 019 грн 70 коп.

Листом від 01 вересня 2021 року АТ «Альфа Банк» звернувся до нього з вимогою про погашення заборгованості. За змістом вказаного листа, на момент пред`явлення вимоги заборгованість за кредитним договором № 0 від18.06.2008 р., укладеним між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк», складала 1 301 158,48 доларів США, що у гривневому еквіваленті складало 34 670 278,51 грн.

Позивач стверджував, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20.05.2013 року у справі №759/1794/13-ц про стягнення заборгованості фактично змінює умови та строки кредитного договору, зокрема рішення суду про дострокове задоволення вимог кредитора, змінює строк дії кредитного договору, після якого не допускається нарахування процентів та пені за договором. Позивач стверджує, що відповідно до норм цивільного права після дострокової вимоги про повне погашення заборгованості за кредитним договором кредитор втрачає право нараховувати відсотки за період після пред`явлення цієї вимоги, адже вважається, що договір припинив свою дію.

Посилаючись викладене, позивач просив суд:

- визнати дію договору про надання споживчого кредиту № 0 від року, укладеного між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» (в подальшому замінений на ПАТ «Дельта Банк») припиненою 20 травня 2013 року, у зв`язку з односторонньою зміною АКІБ «УкрСибанк» істотних умов зобов`язання;

- зобов`язати АТ «Альфа Банк» (в подальшому замінено найменування на АТ «Сенс Банк») відновити становище щодо суми заборгованості, яка існувала на дату припинення дії договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18.06.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», за вимогою АКІБ «УкрСиббанк», шляхом визнання її розміру для стягнення згідно рішення Святошинського районного суду міста Києва 20.05.2013 року -1 266 578 грн 70 коп. за кредитним договором та судові витрати: судовий збір 3441 грн, а всього - 1270019 грн 70 коп.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2024 року скасувати, увалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, щокредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту, тому у кредитора відсутні підстави для нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій після цього.

Зазначає, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не урахував судову практику Верховного Суду, що підлягає застосуванню до спірних відносин.

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходили.

В судовому засіданні в апеляційному суді взяв участьпредставник позивача адвокат Вареник А.М., який підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її з викладених підстав. Представники відповідачівМізунський А.І. (ПАТ «Дельта Банк»), Стовбун О.Й. (АТ «Сенс-Банк») у судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 18.06.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0. Відповідно до умов цього договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 100 000 доларів США (п. 1.1.). Ці кошти позичальник зобов`язався використати на споживчі потреби (п. 1.4.) та повернути банку в порядку і на умовах, передбачених договором.

За умовами вказаного договору, термін надання кредиту - 18.06.2008 р. (п. 1.2.1.), строк кредитування - в термін та розмірі, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1, але у будь-якому випадку не пізніше 18.06.2018 (п. 1.2.2.), за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процента ставка встановлюється у розмірі 15% річних, після закінчення якого, кожного наступного місяці процента ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору (п. 1.3.1).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києві від 20.05.2013 у справі № 759/1794/13-ц задоволенопозов ПАТ «Дельта Банк» та стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» борг в сумі 1 266 578 грн 70 коп. за кредитним договором та судові витрати: судовий збір 3441 грн, а всього - 1270019 грн 70 коп.

В межах розгляду зазначеної справи Святошинським районним судом міста Києва досліджувались позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк до відповідачів, в якими просив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно суму боргу в розмірі 1 266 578 грн 70 коп. за кредитним договором, укладеним 18.06.2008 року із АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_5 .

Так, судом було встановлено, що вимоги позивача підтверджуються наявними у справі доказами; копією кредитного договору, розрахунком боргу, які суд визнає за достовірні.

Згідно з частинами 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно із частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилом статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Так, за змістом частин 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статей 599-609 ЦК України підставами припинення зобов`язання є: припинення зобов`язання виконанням, припинення зобов`язання переданням відступного, припинення зобов`язання зарахуванням, припинення зобов`язання за домовленістю сторін, припинення зобов`язання прощенням боргу, припинення зобов`язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі, припинення зобов`язання неможливістю його виконання, припинення зобов`язання смертю фізичної особи та припинення зобов`язання ліквідацією юридичної особи.

У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 3-123гс14 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання».

За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК України, стаття 202 Господарського кодексу України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору.

Положеннями статті 593 ЦК України не передбачено такої підстави для припинення зобов`язання, як зміна банком строку дії кредитного договору шляхом направлення вимоги на адресу позичальника про дострокове погашення кредиту. Вимога про дострокове погашення кредиту змінює лише термін кредитування, але не припиняє відносин щодо виконання умов кредитного договору.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили.

Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту.

Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

Надаючи оцінку аргументам позивача, суд першої інстанції врахував наявність преюдиційних обставин, встановлених рішеннями Святошинського районного суду міста Києва від 20.05.2013, про солідарне стягнення з позичальника та поручителя на користь банку кредитної заборгованості за договором від 18.06.2008, яке набрало законної сили та на виконання якого видано виконавчий лист № 759/1794/13 від 10.11.2021 (а.с 59).

Крім того, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) зазначено, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу.

Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що його зобов`язання по кредитному договору перед банком є припиненими, оскільки, з 20.05.2013 строк кредитування слід вважати таким, що сплив, в зв`язку ухваленням рішення суду про задоволення вимог банку про солідарне стягнення заборгованості.

Разом з цим, звернення до боржника в порядку дострокового повернення кредиту (надсилання вимоги Банку або дострокове зверненням до суду із позовом про стягнення заборгованості) не припиняє укладений із боржником кредитний договір, а вимагає дострокового погашення повної суми заборгованості. При цьому, кредитор втрачає виключно право вимоги процентів за подальші платежі, тіло кредиту ж, із уже нарахованими процентами і пенею, що підлягає обов`язковому виконанню.

Встановлено, що на час розгляду справи зобов`язання позивача перед банком є невиконаним, та судом не встановлено жодної з підстав, визначених ст.ст. 599-609 ЦК України для визнання припиненим зобов`язання позивача перед банком за кредитним договором.

Тому посилання позивача на те, що після звернення до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, вказаний договір припинив свою дію, строк кредитування закінчився, та банк втратив можливість нарахування та стягнення відсотків та інших платежів з позивача за кредитним договором, не впливає на висновки суду про відсутність підстав для визнання кредитного договору припиненим.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги те, що під час розгляду справи судом не встановлено правових підстав для визнання припиненим кредитного договору, суд першої інстанції дійшов також правильного висновку про безпідставність решти позовних вимог, оскільки такі є похідними від вимоги про визнання дії кредитного договору припиненою.

Отже, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги позивачаповторюють доводи його позовної заяви, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивачки з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 20 травня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Т.О. Невідома

В.В. Соколова