Провадження №2/760/2484/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2025 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі

головуючої судді - Усатової І.А.,

за участю секретаря судового засідання - Зеленчука М.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Києві цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення із самовільно зайнятого жилого приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, в якому просив виселити відповідачку разом з членами її сім`ї з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Позов обгрунтовує тим, що будинок АДРЕСА_2 належить до комунальної власності територіальної громади в м. Києві. Відповідно до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.05.2015 №279 «Про передачу та закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації» (зі змінами та доповненнями від 11.112016 №838) вказаний будинок закріплено на праві господарського відання за комунальним Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва».

Зазначає, що позивач діє на підставі статуту, згідно якого предметом діяльності підприємства є утримання житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та закріплений за підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового та нежитлового фонду, що не належить до комунальної власності м. Києва, на договірних засадах у встановленому порядку.

Відповідно до п.3.1.11. статуту у разі виявлення порушення, встановленого законодавством щодо порядку користування житловим та нежитловим приміщенням (виселення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зобов`язання звільнити житлове/нежитлове приміщення, усунути самовільне перепланування, переобладнання, зобов`язання надати доступ до приміщення тощо) підприємство вживає заходи, передбачені законодавством України.

Позивач зазначає, що квартира АДРЕСА_1 є двокімнатною, житловою площею 32,6 кв.м., не приватизованою.

Відповідно до ордера від 23.06.1994 №152146 квартира АДРЕСА_3 надавалась на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 та у зв`язку зі смертю вони були зняті з реєстраційного обліку.

Також позивач зазначає, що в провадженні Солом`янського районного суду м. Києва знаходилась справа №760/31030/21 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою та визнання наймачем квартири. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07.07.2022 відмовлено в задоволені позову. Постановою Київського апеляційного суду від 29.11.2022 рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07.07.2022 залишено без змін. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.04.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07.07.2022 та постанову Київського апеляційного суду від 29.11.2022 залишено без задоволення, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07.07.2022 без змін.

При розгляді вказаної справи встановлено, що ОСОБА_6 у квартирі не зареєстрована про що свідчить витяг з реєстру територіальної громади м. Києва від 01.05.2023.

Крім того, у спірній квартирі проживає чоловік відповідачки та її донька ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також зазначили, що у 2000 році відповідач разом із членами своєї сім`ї приймала участь у приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_4 і є власником 1/3 її частини, отже, фактично весь цей час зберігає за собою право на іншу жилу площу.

Працівниками житлово - експлуатаційної дільниці №904 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» 26.12.2022 та 25.04.2023 через поштове відділення направлено відповідачу попередженню щодо добровільного звільнення квартири. Згідно трекінгів відправлень вказані попередження отримано адресатом особисто 04.01.2023 та 05.05.2023.

Однак вимоги попереджень відповідачем не виконанні, ключі від квартири до житлово - експлуатаційної дільниці №904 не передано.

Таким чином, відповідачка та члени її сім`ї без законних підстав, а отже самоправно займають квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

15.05.2023 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Усатовій І.А.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19.05.2023 відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін по справі.

07.06.2023 до суду від представника третьої особи Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації надійшли пояснення, згідно яких останні просять позов задовольнити, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована та перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва.

Відповідно до вимог ЖК України вселення та проживання в квартирі комунальної власності може бути здійснено лише у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі.

Відповідачка заселилась у спірну квартиру без дотримання положень статей 64 та 65 ЖК УРСР, а відтак не набула права на користування нею.

Таким чином, відповідачка самоправно зайняла жиле приміщення, яка вселилась до нього самовільно без будь - яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення.

18.08.2023 до суду відповідачкою було подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що 24.07.1964 на ім`я її бабусі ОСОБА_3 та її дядьків ОСОБА_4 , ОСОБА_2 було видано ордер №152146 на жиле приміщення, а саме спірну квартиру АДРЕСА_1 . Після видачі ордера народився її батько ОСОБА_7 , який від народження до смерті проживав у вищевказаній квартирі, що підтверджується довідкою форми №3 від 12.08.2009 року №973, підтримував її в належному стані та сплачував комунальні послуги.

Зазначила, що під час життя її бабусі, дядька та батька за сімейними обставинами вони не встигли за життя приватизувати квартиру. Однак, її дядько ОСОБА_2 , з яким вона разом проживає в квартирі вправі приватизувати квартиру на підставі вказаного вище ордера.

Після смерті бабусі та батька, вона залишилась проживати в квартирі разом зі своїм дядьком де і проживає наразі. Разом з нею проживає її чоловік та малолітня донечка. Дядько ОСОБА_2 ніколи не був проти її проживання в квартирі як члена його сім`ї, про що свідчить відсутність будь - яких судових спорів між ними.

Таким чином, вона безперервно з 2011 року проживає в квартирі як член сім`ї її бабусі, батька та дядьків, а на даний час проживає як член сім`ї ОСОБА_2 , а тому твердження позивача, що вона самовільно зайняла квартиру є хибними та не відповідають дійсності, а підстави для її виселення з квартири відсутні.

Також зазначила, що і не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що вона у власності має 1/3 квартири за адресою: АДРЕСА_4 , так як вказана кватира була приватизована коли їй було 10 років, оскільки була вписана у відповідний ордер.

В її сім`ї була досягнута домовленість, що квартира АДРЕСА_5 належатиме її рідному брату та матері, а їй перейде у власність квартира по АДРЕСА_2 . Наразі в даній квартирі проживає її брат з сім`єю та матір.

При цьому зазначила, що сам по собі факт наявності права власності на 1/3 квартири по АДРЕСА_6 не є абсолютним доказом можливості проживання в ній її сім`єю та не свідчить про забезпеченість житлом та збереженням права користування ним.

Крім того зазначила, що стороною позивача не надано жодного доказу того, що вона самоправно зайняла приміщення.

22.08.2023 третя особа ОСОБА_2 подав до суду свої пояснення, в яких просив відмовити в задоволені позову, посилаючись на ту обставину, що на ім`я його матері, його брата та його ім`я був виданий ордер №152146 на жиле приміщення, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Згодом в їхній сім`ї з`явилася ще одна дитина, його брат ОСОБА_7 (батько відповідачки), який від народження до своєї смерті проживав у вищевказаній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_4 померла його мати, згодом старший брат і молодший брат. За сімейними обставинами вони не встигли на сьогодні здійснити приватизацію квартири. Про те, він до сих пір проживає в даній квартирі на підставі вказаного ордера та має на меті скористатися своїм правом на її приватизацію.

Зазначив, що у молодшого брата ОСОБА_7 є донька ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , яка є відповідачем у даній справі. Його племінниця за згодою всіх членів сім`ї проживала у вказаній квартирі безперервно, починаючи з 2011 року і проживає на даний час. Також з ними проживає малолітня донька його племінниці ОСОБА_6 та її чоловік.

Його племінниця за час проживання в квартирі брала та на даний час бере участь в її утриманні, сплачує комунальні послуги, забезпечує збереження квартири в належному стані.

При цьому зазначив, що вони є членами його сім`ї, проживають за його згодою, ніяким чином не порушують його прав та прав третіх осіб, в тому числі позивачу у даній справі.

Оскільки, він зберігає за собою право на приватизацію квартири, то вважає, що у позивача відсутні будь - які права на вказану квартиру, тим паче на виселення членів його сім`ї.

22.08.2023 ухвалою Солом`янського районного суду м Києва у задоволенні клопотань відповідача та представника Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено.

07.09.2023 представником КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» до суду подано заперечення на пояснення, в яких зазначили, що працівниками житлово - експлуатаційної дільниці №904 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» при неодноразових комісійних обстеженнях квартири АДРЕСА_1 на предмет проживання ОСОБА_2 , мешканці вказаного будинку повідомляли, що у вказаній квартирі ОСОБА_2 не проживає, про що складено відповідні акти від 15.08.2022, 14.11.2022, 20.01.2023, 17.02.2023.

Одночасно звернули увагу суду, що у разі наявності згоди ОСОБА_2 на проживання у спірній квартирі ОСОБА_1 та членів її сім`ї, він має право зареєструвати їх місце проживання у вищевказаній квартирі, що не було зроблено протягом тривалого часу.

У зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів дотримання встановленого порядку при вселенні ОСОБА_1 у спірну кватиру, наявності у відповідача приватизованого житла, а також рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07.07.2022 яким відмовлено у визнані права користування квартирою та визнання наймачем квартири, вважають позовні вимоги КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» підлягають задоволенню в повному обсязі.

05.12.2023 від відповідача до суду надійшла заява про долучення доказів у справі, а саме витягу з Реєстру територіальної громади про реєстрацію її місця проживання та її доньки за реєстраційними номерами №2023/00987712 від 01.12.2023, 2023/009877145 від 01.12.2023.

Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_2 належить до комунальної власності територіальної громади в м.Києві. Відповідно до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.05.2015 №279 «Про передачу та закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації» (зі змінами та доповненнями від 11.112016 №838) вказаний будинок закріплено на праві господарського відання за комунальним Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва».

Зазначає, що позивач діє на підставі статуту, згідно якого предметом діяльності підприємства є утримання житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та закріплений за підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового та нежитлового фонду, що не належить до комунальної власності м.Києва, на договірних засадах у встановленому порядку.

Квартира АДРЕСА_1 є двокімнатною, житловою площею 32,6 кв.м., не приватизованою.

Відповідно до ордера від 23.06.1994 року №152146 квартира АДРЕСА_3 надавалась на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 та у зв`язку зі смертю вони були зняті з реєстраційного обліку.

Позивач зазначив, що ОСОБА_6 у квартирі не зареєстрована про що свідчить витяг з реєстру територіальної громади м. Києва від 01.05.2023. Разом з тим, у спірній квартирі проживає чоловік відповідачки та її донька ОСОБА_5 , яка народилась в квітні 2021 року.

Вказував, що у 2000 році відповідач разом із членами своєї сім`ї приймала участь у приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_4 і є власником 1/3 її частини, отже, фактично весь цей час зберігає за собою право на іншу жилу площу.

Працівниками житлово - експлуатаційної дільниці №904 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» 26.12.2022 та 25.04.2023 через поштове відділення направлено відповідачу попередження щодо добровільного звільнення квартири.

Згідно трекінгів відправлень вказані попередження отримано адресатом особисто 04.01.2023 та 05.05.2023.

Однак вимоги попередження відповідачем не виконанні, ключі від квартири до житлово - експлуатаційної дільниці №904 не передано.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частин першої і другої статті 61, статей 64, 65 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно із статтею 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Отже, право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Згідно ордера від 23.06.1994 року №152146 квартира АДРЕСА_3 надавалась на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Встановлено, що у вищевказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

Згідно пояснень ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 є донькою його покійного брата, проживає в квартирі АДРЕСА_1 як член його сім`ї, за його згодою, ніяким чином не порушує його прав та прав третіх осіб, в тому числі позивача у даній справі.

Що ж стосується підстав для виселення, передбачених частиною третьою статті 116 ЖК УРСР, суд звертає увагу на таке.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Під час розгляду цивільної справи № 569/4373/16-ц (постанова від 21.08.2019 року) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Разом з тим, у справі яка розглядається відповідачка, разом з малолітньою донькою зареєстрована в спірній квартирі, що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади про реєстрацію від 01.12.2023, а відтак, незалежно від підстав їхньої реєстрації вони не можуть вважатись такими, що самоправно зайняли жиле приміщення.

Тому, положення частини третьої статті 116 ЖК УРСР на спірні правовідносини також не поширюються.

У підсумку, суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі. З огляду на фактичні обставини справи рішення про виселення відповідача не може вважатись таким, що ухвалене «згідно із законом», а відтак, воно буде несумісним із статтею 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

З огляду на факти справи, доводи сторін та згадані вище висновки, суд вважає, що він розглянув основні юридичні питання, порушені у цій справі, та немає необхідності аналізувати будь-які інші аргументи сторін, які не мають вирішального значення для справи.

У зв`язку із відмовою в позові понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.10, 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційногосуду протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І.А. Усатова