29.05.2025 Єдиний унікальний № 371/174/25 провадження № 2/371/351/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. Миронівка

ЄУН 371/174/25

Провадження № 2/371/351/25

Миронівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Капшук Л.О.,

за участі секретаря судових засідань Харченко І.С.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

У С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Представник позивача звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що 28 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» за допомогою інформаційно - телекомунікаційної системи кредитодавця в особистому кабінеті позичальника укладено електронний кредитний договір №3330717. Відповідно до умов договору ТОВ «Мілоан» шляхом переказу на картковий рахунок надало позичальнику кредит у сумі 7600,00 грн.

26 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір факторингу № 26-07/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у т.ч. за кредитним договором №3330717 від 28 грудня 2021 року, укладеним між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду, представник позивача зазначив, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов?язань за кредитним договором утворилася заборгованість. Відповідач будь-яких дій, направлених на виконання умов кредитного договору, не вчиняв, заборгованість повністю не сплатив ні на рахунок первинного кредитора, ні на рахунок позивача. У зв?язку з чим загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором, право вимоги за яким набув позивач відповідно до договору факторингу складає 17080,35 грн, з яких 7151,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 9397,35 грн - заборгованість за процентами, 532,00 грн - заборгованість за комісією.

Зазначену суму заборгованості, судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 9000,00 грн просив стягнути із відповідача у судовому порядку.

Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи

Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 10 лютого 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з пунктом 2 частини 7 статті 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

10 лютого 2025 року та 26 лютого 2025 року відповідачу направлені копія ухвали про відкриття спрощеного провадження за зареєстрованим в установленому порядку місцем проживання.

21 лютого 2025 року та 22 квітня 2025 року до суду повернуто конверт із вкладенням, адресований відповідачеві, причиною невручення поштового відправлення в довідці Ф.20 зазначено відсутність адресата за вказаною адресою.

Відповідно до пункту 2, 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

26 лютого 2025 року на офіційному вебпорталі судової влади України розміщено оголошення, за змістом якого відповідач повідомляється про розгляд цивільної справи за його участі.

У зв`язку з наведеним, за встановлення обставин відсутності відповідача за адресою зареєстрованого місця проживання, суд вжив всіх заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи у встановленому законом порядку, тому вважає, що про розгляд справи відповідач повідомлений належно.

Заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотань про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін до суду не надходило.

На підставі статті 274 ЦПК України, справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.

Аргументи учасників справи

08 квітня 2025 року представник відповідача адвокат Ющенко О.О. через підсистему «Електронний суд» подала відзив на позовну заяву, який ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 09 квітня 2025 року залишено без розгляду.

10 квітня 2025 року редставник відповідача адвокат Ющенко О.О. через підсистему «Електронний суд» подала додаткові пояснення у справі, у яких зазначила, що відповідач ОСОБА_1 вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7151,00 грн. Також повідомила, що ОСОБА_1 з 13 квітня 2022 року до 30 грудня 2024 року був мобілізований до лав Збройних Сил України та проходив в цей час військову службу. Тому на нього поширюються правила пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» щодо заборони банкам нараховувати відсотки військовослужбовцям за користування кредитними коштами.

Також зауважила, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача комісії є необґрунтованими з огляду на приписи підпункту 2 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану».

Зазначила, що комісія є додатковим видом відповідальності, а її стягнення не передбачене укладеними правочинами. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин 1 та 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Також у відзиві та у поясненнях представник відповідача заявила про застосування строків позовної давності. Зазначила, що кінцевим терміном повернення кредиту є 21 січня 2022 року, однак позивач звернувся із вимогою до суду 03 лютого 2025 року, прострочивши строк звернення до суду, який сплив 21 січня 2025 року.

16 квітня 2025 року представник позивача подала заперечення на додаткові пояснення у справі представника відповідача у яких зазначила, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем і перебуває у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань, тому підстави для застосування до відповідача пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутній. Звернула увагу на те, що військовий квиток та посвідчення учасника бойових дій не є належним доказом підтвердження статусу військовослужбовця, яким повинна бути довідка за формою 5, видана згідно із пунктом 2.8.4.3. Інструкції з діловодства у Збройних силах України № 40 від 31 січня 2024 року.

Щодо нарахування відсотків за кредитним договором пояснила, що відповідач уклав кредитний договір за власним бажанням, перед укладенням договору отримав від кредитодавця всю необхідну інформацію стосовно кредиту, ознайомився з усіма умовами, здійснив дії, спрямовані на укладення договору шляхом заповнення заяви - анкети на отримання кредиту, у якій підтвердив про ознайомлення з умовами та правилами отримання коштів у позику. Нарахування відсотків здійснювалося у межах строку кредитування, сторонами погоджено, що строк кредитування кредитом продовжується у разі наявності непогашеної заборгованості, а таке продовження не потребує додаткових дій ні від кредитора, ні від позичальника. Також сторони погодили, що за користування кредитними коштами кредитор нараховує відсотки за користування кредитом на весь період фактичного користування, у тому числі і у випадку прострочення виконання грошового зобов?язання за ставкою, передбаченою пунктом 1.6. договору в якості процентів за порушення грошового зобов?язання. Тож нараховані за період з 28 грудня 2021 року до 23 лютого 2022 року проценти підлягають стягненню з відповідача.

Щодо заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності зазначила, що договором встановлено строк повернення кредиту і сплати комісії та процентів за користування кредитом 27 січня 2022 року. Тож перебіг позовної давності за договором почався 28 січня 2022 року і повинен був тривати до 28 січня 2025 року. Водночас сторонами у кредитному договорі погоджено продовження строку кредитування у випадку непогашення заборгованості та право кредитодавця нараховувати проценти за стандартною базовою ставкою в якості процентів за порушення грошового зобов?язання, передбачені ст. 625 ЦК України. Відповідач продовжував користуватися кредитним коштами тож строк договору був пролонгований.

Також зауважила, що Постановою КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року карантин, який тривав до 30 червня 2023 року. Відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного стану, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,1293 ЦК України зупиняються на строк дії такого стану. З урахуванням зазначених норм, строк позовної давності у цій справі позивачем не пропущено, підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні.

Фактичні обставини справи

Суд встановив такі фактичні обставини.

28 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 3330717, відповідно до умов якого відповідачу було надано грошові кошти (фінансовий кредит) в загальному розмірі 7600,00 грн строком на 30 днів з 28 грудня 2021 року, з терміном (датою) повернення кредиту і сплатою комісії за надання кредиту і процентів за користування кредитом 27 січня 2022 року (а.с. 8-12).

Додатками № 1, № 2 та № 3 до договору є графік платежів за договором про споживчий кредит № 3330717 від 28 грудня 2021 року (а.с.12 зв., 13).

До позовної заяви долучено анкету-заяву на кредит № 3330717 від 28 грудня 2021 року, в якій послідовно викладено умови надання кредиту, анкетні дані заявника ОСОБА_1 , дані про дату та час здійснення дій у процесі оформлення кредиту та розгляду заяви № 3330717 (а.с. 14).

Пунктом 1.5.1. кредитного договору визначено, що розмір комісії за надання кредиту складає 532,00 грн та нараховується одноразово.

Відповідно до пунктів 1.5.2., 1.6., 1.7. договору, проценти за користування кредитом визначені у розмірі 2006,40 грн та нараховуються за ставкою 0,88 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки: фіксована. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування процентів визначені в пунктах 2.2.3 договору.

Пунктом 2.2.2. договору встановлено, що нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату фактичного повернення кредиту на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування.

Відповідно до пункту 2.2.3. договору, проценти нараховуються за стандартною (базовою) процентною ставкою, що визначена у пункті 1.6. договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків застосування умов акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій тощо.

На підставі пункту 2.3.1.1. договору, позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування для чого він має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частину заборгованості по кредиту за ставками в залежності від строку продовження дії кредиту (на 3 дні - 3,00 % від поточного залишку кредиту, на 7 днів - 5,00 %, на 15 днів - 10,00 %).

Пунктом 2.3.1.2. кредитного договору визначено, що позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Проценти у такому разі нараховуються за стандартною ставкою, визначеною у п.1.6. договору.

Умовами розділу 2.3. кредитного договору передбачено, що пролонгація договору можлива не більше ніж на 60 днів в настає у випадку здійснення платежу позичальником після вибору доступних умов пролонгації на пільгових умовах або продовженні користування кредитними коштами позичальником після спливу строку кредитування.

Після настання вказаних обставин умови кредитного договору, зокрема строк кредитування, термін повернення кредиту і сплати винагород змінюються пропорційно строку пролонгації. Нова дата платежу разом з актуальною сумою заборгованості відображаються в оновленому графіку платежів, який розміщується в особистому кабінеті позичальника, який уповноважує кредитодавця на таке оновлення та не потребують іншого оформлення. У випадку розбіжностей між умовами кредитного договору, включаючи додатки 1,2 та оновленим графіком платежів, застосовуються умови визначені оновленим графіком.

Відповідно до пункту 4.2. кредитного договору, сторони домовилися, що у разі прострочення позичальником зобов?язань зі сплати заборгованості, кредитодавець, починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв?язку із продовженням строку кредитування, має право нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою пунктом 1.6. договору в якості процентів за порушення грошового зобов?язання, передбачених статтею 625 ЦК України. Обов?язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця.

Пунктом 6.3. договору визначено, що приймаючи пропозицію товариства про укладення цього кредитного договору позичальник також підтверджує, що він не є військовослужбовцем та не проходить один з видів військової служби , визначених частиною 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» в момент укладення цього договору.

Вищезазначений кредитний договір підписано сторонами з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби, що передбачено розділом 6 цього договору.

Зазначене підтверджується довідкою ТОВ «Мілоан» згідно з якою електронний договір № 3330717 від 28 грудня 2021 року підписано ОСОБА_1 28 грудня 2021 року за допомогою електронного підпису у виді одноразового ідентифікатора W60833 відправленого на номер телефону НОМЕР_1 (а.с. 20).

До позовної заяви додано Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Мілоан» в редакції від 17 грудня 2021 року (а.с. 15-19).

ТОВ «Мілоан» 28 грудня 2021 року перерахувало грошові кошти у розмірі 7600,00 грн згідно договору № 3330717 на карту № НОМЕР_2 . Зазначена обставина підтверджується даними довідки ТОВ «ФК «Елаєнс», виданої на підставі договору № 40484607_26/10/18-1 про надання послуг з переказу грошових коштів та про інформаційно - технологічну взаємодію та приймання платежів, укладеного з ТОВ «Мілоан» (а.с. 20 зв.).

Згідно з даними відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 3330717 від 28 грудня 2021 року, складеного ТОВ «Мілоан», 28 грудня 2021 року ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 7600,00 грн та нараховано суму комісії у розмірі 532,00 грн. До 27 січня 2022 року проводилося нарахування процентів згідно пункту 1.5.2. договору у розмірі 66,88 грн в день. 27 січня 2022 року відповідач здійснив часткове погашення тіла кредиту у розмірі 228,00 грн, процентів у розмірі 253,00 грн та сплатив комісію за управління та обслуговування кредитом у розмірі 228,00 грн. З 28 січня 2022 року до 30 січня 2022 року проценти нараховувалися гідно пунктів 1.5.2., 2.3.1.1. договору у розмірі 64,87 грн в день. 30 січня 2022 року відповідач здійснив часткове погашення тіла кредиту у розмірі 221,00 грн, процентів у розмірі 248,00 грн та сплатив комісію за управління та обслуговування кредитом у розмірі 221,00 грн. З 31 січня 2022 року до 02 лютого 2022 року проценти нараховувалися гідно пунктів 1.5.2., 2.3.1.1. договору у розмірі 62,93 грн в день. З 03 лютого 2022 року до 24 лютого 2022 року проценти нараховувалися гідно пункту 1.5.3. договору у розмірі 357,55 грн в день (а.с. 21).

Матеріалами справи підтверджено, що 26 липня 2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу № 26-07/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» за плату відступило ТОВ «Факторинг Партнерс» право грошової вимоги до боржників строк виконання за якими настав, або які виникнуть у майбутньому (а. с. 23-27).

Згідно з пунктом 2.3. договору факторингу, за цим договором право вимоги переходить до фактора переходять права клієнта як первісного кредитора за договорами про споживчий кредит в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Зокрема, фактор має право здійснювати нарахування та стягнення процентів за користування кредитом та/чи процентів за порушення грошового зобов?язання (відповідно до статті 625 ЦК України) за договором про споживчий кредит, у тому числі за періоди, що передували відступленню прав вимоги, якщо такі нарахування не були здійснені клієнтом, нарахування та стягнення неустойки та комісій відповідно до умов договорів про споживчий кредит.

Відповідно до пункту 6.1.3. договору факторингу, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому - передачі реєстру боржників.

26 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» підписано акт прийому - передачі реєстру боржників (а.с. 28).

Згідно даних платіжних інструкцій № 448090005 від 26 липня 2024 року ТОВ «Факторинг Партнерс» сплатило на рахунок ТОВ «Мілоан» погоджену у договорі факторингу суму фінансування (а.с. 29).

За даними витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 26-07/2024 від 26 липня 2024 року, ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за договором № 3330717 від 28 грудня 2021 року у розмірі 17080,00 грн, з яких 7151,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 9397,35 грн - заборгованість за процентами, 532,00 грн - заборгованість за комісією (а.с. 29 зв., 32).

Відповідно до даних розрахунку, складеного ТОВ «Факторинг Партнерс» станом на 20 січня 2025 року розмір заборгованості відповідача ОСОБА_1 за договором № 3330717 від 28 грудня 2021 року складає 17080,00 грн, з яких 7151,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 9397,35 грн - заборгованість за процентами, 532,00 грн - заборгованість за комісією (а.с. 22).

Відповідач ОСОБА_1 з 13 квітня 2022 року був призваний на військову службу по мобілізації до лав Збройних Сил України та 30 грудня 2023 року звільнений в запас, має статус учасника бойових дій.

Такі обставини підтверджуються даними військового квитка серії НОМЕР_3 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 11 липня 2022 року (а.с. 98-100), посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого 21 листопада 2023 року (а.с. 102).

Мотиви суду та застосовані норми права

Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов належить задовольнити повністю.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статті 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статті 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами частини 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Пунктами 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором це - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Згідно з частинами 12,13 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов?язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною 1статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов?язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625 цього Кодексу.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач з метою отримання кредитних коштів здійснив послідовні дії для укладення договору та уклав такий договір з кредитною установою за допомогою аналогу власноручного підпису, тобто одноразового ідентифікатора.

Підписавши кредитний договір електронним підписом, відповідач підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановлений законом строк про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства.

З огляду на викладене, на підставі укладеного електронного договору, який вважається укладеними у письмовій формі, у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов?язки, які походять із кредитного договору.

З досліджених судом письмових доказів вбачається, що ТОВ «Мілоан» та відповідач обумовили у письмовому вигляді та передбачили порядок і умови отримання кредитних коштів, погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, розмір комісії та відсотків, що підлягають сплаті за користування кредитом, а також строк кредитування.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 530 ЦПК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі положень статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до змісту статей 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Правові наслідки порушення зобов`язання передбачені статтею 611 ЦК України, згідно якої у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором.

Умови договору про розмір кредиту, порядок його надання та погашення, розмір та порядок сплати процентів за користування коштами, а також одноразової комісії були викладені у кредитному договорі № 3330717 від 28 грудня 2021 року.

Факт перерахування кредитних коштів у розмірі 76000,00 грн підтверджений даними довідки ТОВ «ФК «Елаєнс» від 10 січня 2025 року.

Факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів за цим договором відповідач визнав у поданих поясненнях.

Відповідно до положень статей 512, 513 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов?язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною 1 статті 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

На підставі наведених положень, суд зазначає, що відступлення права грошової вимоги до відповідача та набуття такого права ТОВ «Факторинг Партнерс» відбулося відповідно до норм чинного законодавства та договірних умов. Право вимоги за договорами кредиту на підставі договору факторингу перейшло від ТОВ Мілоан» до ТОВ «Факторинг Партнерс».

У порушення норм закону та умов кредитного договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, не у повній сумі сплатив кошти на виконання договоріних зобов?язань, заборгованість не сплатив ні на рахунки попереднього кредитора ТОВ «Мілоан», ні на рахунок ТОВ «Факторинг Партнерс».

Із складеного первинним кредитором розрахунку заборгованості вбачається, що на погашення основної суми кредиту відповідач сплатив 449,00 грн. Тож із нього підлягає стягненню на користь позивача сума заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7151,00 грн (7600,00-449,00).

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, суд зазначає, що матеріалів справи вбачається, що згідно з даними складеного ТОВ «Мілоан» розрахунку до 27 січня 2022 року (термін закінчення строку кредитування) проводилося нарахування процентів згідно пункту 1.5.2. договору у розмірі 66,88 грн. Всього нараховано 2006,40 грн(66,88*30). Відповідач 27 січня 2022 року сплатив частково кошти на погашення тіла кредиту (228,00 грн) та процентів (253,00 грн) у зв?язку з чим договір пролонговано на три дні у які нарахування процентів здійснювалося згідно пунктів 1.5.2., 2.3.1.1. договору. Всього нараховано 194,61 грн (64,87*3). 30 січня 2022 року відповідач сплатив частково кошти на погашення тіла кредиту (221,00 грн) та процентів (248,00 грн) у зв?язку з чим договір пролонговано на три дні у які нарахування процентів здійснювалося згідно пунктів 1.5.2., 2.3.1.1. договору. Всього нараховано 188,79 грн (62,93*3).

Тож за період з 29 грудня 2021 року до 02 лютого 2022 року з урахуванням пролонгації договору всього нараховано процентів 2389,8 грн (2006,4+194,61+188,79). З урахуванням сплачених відповідачем процентів залишок заборгованості за процентами за цей період складає 1888,8 грн (2389,8-501,00).

Згідно із частиною 1статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов?язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 4.2. кредитного договору передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов?язань зі сплати заборгованості, кредитодавець, починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв?язку із продовженням строку кредитування, має право нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою пунктом 1.6. договору в якості процентів за порушення грошового зобов?язання, передбачених статтею 625 ЦК України. Обов?язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця.

Проценти нараховувались ТОВ «Мілоан» з 03 лютого 2022 року до 24 лютого 2022 року за ставкою 5%, згідно із положенням пункту 4.2. договору споживчого кредиту, у розмірі 357,55 грн щодня. Всього нараховано 7866,1 грн (357,55*22).

Тож відповідачеві згідно з умовами кредитного договору нараховано суму процентів відповідно до частини 2 статті 625 ЦПК України на суму простроченого кредиту за період з 03 лютого 2022 року до 24 лютого 2022 року у загальному розмірі розмірі 7866,1 грн (7151,00*5%*22).

Станом на дату відступлення права вимоги за договором факторингу № 26-07/2024 від 26 липня 2024 року розмір нарахованих та несплачених відповідачем процентів складав 9397,35 грн. Таку суму процентів просив стягнути з відповідача позивач.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тож з урахуванням принципу диспозитивності зазначена сума процентів підлягає стягненню з відповідача.

Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що до правовідносин щодо сплати процентів по кредитному договору необхідно застосувати правила пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» з таких підстав.

Відповідно до частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції яка була чинною у період існування кредитних правовідносин, військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом на підставі частини 15 статті 14 Закону «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. На це вказав у своїй постанові від 4 вересня 2024 року Верховний Суд у справі 426/4264/19.

Частиною 9 статті 1 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу» визначено, що військовослужбовці це особи, які проходять військову службу; військовозобов?язані - це особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов?язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Особливий період в Україні діє з 18 березня 2014 року до теперішнього часу.

Статтею 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» унормовано, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, розвідувального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів), які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, у тому числі на території держави-агресора, під час їх безпосередньої участі у здійсненні та/або забезпеченні здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, а також на членів їх сімей.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію», у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, вирішено, зокрема оголосити та провести загальну мобілізацію.

Матеріалами справи підтверджено, що строк кредитування згідно з укладеним між ТОВ «Мілоан» та відповідачем договором про надання споживчого кредиту № 53330717 від 28 грудня 2021 року закінчився 27 січня 2022 року. Проценти за користування кредитними коштами згідно з розрахунками заборгованості після вказаного терміну не нараховувалися.

З огляду на те, що відповідач отримав статус військовослужбовця 13 квітня 2022 року, на нього в період дії договору про надання споживчого кредиту не поширювалися пільги передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо ненарахування процентів за користування кредитом.

Факт відсутності статусу військовослужбовця на момент укладення договору відповідач підтвердив, підписуючи кредитний договір, у якому міститься відповідне застереження (пункт 6.3. договору).

Щодо позовних вимог про стягнення комісії у розмірі 532,00 грн, суд зазначає, що у частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Мілоан» надало відповідачу кредит на власні потреби, тобто у формі споживчого кредиту.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв?язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

На підставі частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов?язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Тож Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

В умовах договору про споживчий кредит, з якими ознайомлений відповідач, та які ним не оспорювалися, встановлено обов?язок позичальника сплатити комісію у розмірі 532,00 грн, яка нараховується одноразово. У договорі уточнено найменування конкретної послуги, що надається, та систематичності її надання. Тому твердження представника відповідача про нікчемність пункту договору про встановлення комісії є необґрунтованими.

Комісія (сума, що стягується за послугу) та штрафні санкції (штраф, пеня) є різними поняттями. Комісія зазвичай є встановленою ціною за надання конкретної послуги, а штрафні санкції застосовуються як покарання за невиконання або неналежне виконання зобов?язань.

Також суд враховує, що всі нарахування за кредитним договором здійснені за період до 24 лютого 2022 року, тому пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у цьому випадку застосуванню не підлягає.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов?язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об?єктивність та неупередженість, зобов?язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Розрахунок заборгованості за тілом кредиту, комісіі, процентами в межах строку кредитування та процентів, визначених пункті 4.2. кредитного договору, здійснено у відповідності до умов кредитного договору. Відповідач обізнаний про наявність заборгованості, відомостей про її погашення та жодних заперечень щодо позову суду не надав. Факт наявності заборгованості та правильність її розрахунків відповідач не спростував. Тому є обґрунтованими позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідача на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» за договором № 3330717 від 28 грудня 2021 року у розмірі 17080,35 грн, з яких7151,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 9397,35 грн - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги, 532,00 грн - заборгованість за комісією.

Мотиви суду щодо застосування позовної давності

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з?ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Суд встановив порушення відповідачем зобов?язань за договором про № 3330717 від 28 грудня 2021 року та наявність заборгованості перед позивачем у розмірі 17080,00 грн, тому наявне порушення права позивача, яке підлягає захисту.

Представник відповідача подала заяву про застосування наслідків спливу позовної давності щодо позовних вимог.

Вирішуючи питання про наявність підстав для застосування строків позовної давності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування таких наслідків з огляду на таке.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID- 19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наcтупного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19),строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину.

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб?єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного стану, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України зупиняються на строк дії такого стану.

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово продовжувався і діє по цей час.

Відповідно до пункту 1.4. договору про споживчий кредит № 3330717 від 28 грудня 2021 року, термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та проценти за користування кредитом (дата платежу): 27 січня 2022 року. Пунктом 7.1. визначено, що повне виконання зобов?язань повинно відбутись не пізніше дати встановленої пунктом 1.4. договору.

Відповідач здійснив часткове погашення кредиту 27 січня 2022 року та 30 січня 2022 року внаслідок чого відбулася пролонгація строку кредитування пропорційно строку пролонгації на підставі пункту 2.3.2. кредитного договору (до 02 лютого 2022 року). Тобто початок перебігу строку позовної давності - 03 лютого 2022 року, закінчення - 04 лютого 2022 року. Позивач звернувся до суду з цим позовом 03 лютого 2025 року.

Також враховуючи норми законодавства щодо продовження строків позовної давності на строк дії карантину, зупинення строків, визначених визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,1293 ЦК України на час дії воєнного стану, з урахуванням обставин пролонгації кредитного договору суд дійшов висновку, що позивач не допустив пропуску строку звернення до суду.

Висновки за результатами розгляду

Під час з`ясування характеру спірних правовідносин, предмету і підстав позову, наявності чи відсутності порушеного права чи інтересу та можливості його поновлення або захисту в обраний позивачем спосіб, суд дійшов таких висновків.

Аналіз статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України вказує на те, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

За таких обставин, звертаючись до суду з позовом саме на заявника покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог.

Саме позивач мав довести в ході розгляду справи зміст порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, обрунтувати підстави звернення до суду з позовними вимогами саме до заявленного відповідача та обгрунтувати відповідність обраного способу засхисту змісту порушенного права.

Суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи передусім із доведеності таких вимог заявником.

Згідно правил статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складається з суми заборгованості за основною сумою боргу, суми заборгованості за процентами в межах строку кредитування, суми заборгованості за процентами, нарахованими на підставі статті 625 ЦК України, а також комісією підтверджені матеріалами справи.

Щодо розподілу судових витрат

У відповідності до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов?язаних з розглядом справи.

На підставі частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 2422,40 грн.

Згідно наведеного правила, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Окрім судового збору представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати, сплачені за надану правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн.

Згідно з приписами частини другої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов?язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов?язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв?язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п?яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

На підставі частини третьої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до позовної заяви долучено копії таких доказів: договору № 02-07/2024 про надання правової допомоги від 02 липня 2024 року, укладений між ТОВ «Факторинг Партнерс» АО «Лігал Ассістанс», прайс - листа, затвердженого рішенням загальних зборів АО «Лігал Ассістанс» № 01-11/2023 від 01 листопада 2023 року, заявки на надання юридичної допомоги № 61 від 02 грудня 2024 року, витягу з акта № 1 про надання юридичної допомоги від 27 грудня 2024 року (а.с.46-47, 47 зв.-48, 49,50).

Згідно з умовами договору № 02-07/2024 від 02 липня 2024 року клієнт доручає, а АО приймає на себе зобов?язаня з надання юридичної допомоги в обсязі та умовах, визначених договором. АО приймає на себе зобов?язання з надання юридичної допомомги на підставі заявки клієнта, в якій узгоджується вартість послуг.

Відповідно до даних заявки на надання юридичної допомоги № 61 від 02 грудня 2024 року ТОВ «Факториг Партнерс» та АО «Лігал Ассістанс» погодили надання АО правових (юридичних) послуг по супроводу примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_1 у виді надання усної консультації з вивченням документів (2 год х 1500,00 грн/год = 3000,00 грн) та складення позовної заяви про стягнення боргу до суду (2 год х 3000,00 грн/год = 6000,00 грн).

Згідно з даними акту № 1 про надання юридичної допомоги від 27 грудня 2024 року ТОВ «Факториг Парнерс» та АО «Лігал Ассістанс» погодили надання правових послуг на суму 9000,00 грн, визначених у заявці на надання правової допомоги щодо боржника ОСОБА_1 за договором № 3330717.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Клопотань про зменшення розміру судових витрат відповідач не подавав.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Враховуючи ціну позову, складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи та витраченого часу, принципів співмірності та розумності судових витрат, критеріїв реальності адвокатських витрат, критеріїв розумності їхнього розміру, суд вважає, що понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 12, 13, 19, 76 - 81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263 - 265, 274, 279, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» заборгованість за кредитним договором № 3330717 від 28 грудня 2021 року, з урахуванням суми основного боргу, заборгованості за процентами та комісією, у розмірі 17080 гривень 35 копійок та понесені судові витрати у виді судового збору у розмірі 2422 гривень 40 копійок та витрат на правничу допомогу у розмірі 9000 гривень 00 копійок, всього стягнути 24502 (двадцять вісім тисяч п?ятсот дві) гривні 75 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 29 травня 2025 року.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс», ідентифікаційний код 42640371, місцезнаходження: офіс під номером 521, будинок під номером 6, вулиця Ґедройця Єжи, місто Київ.

Відповідач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , адреса зареєстрованого місця проживання: будинок під номером АДРЕСА_1 .

Суддя Л.О. Капшук