Справа № 148/576/25
Провадження № 22-ц/801/1319/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 рокуСправа № 148/576/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представниці ОСОБА_1 адвокатки Сюр Н. В. на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області у складі судді Ковганича С. В. від 07 квітня 2025 року про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 через свою представницю адвокатку Сюр Н. В. звернувся до суду з заявою про визнання судового наказу від 13 березня 2025 року таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на дитину.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 07 квітня 2025 року заяву повернуто без розгляду.

Суд першої інстанції мотивував свою ухвалу тим, що заява про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню подана на стадії виконання судового рішення без дотримання вимог, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК України), зокрема: не зазначено прізвище та ініціали судді, який ухвалив судовий наказ, сторін як «боржник» та «стягувач»; доказів надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження) заяви, що стало підставою для її повернення без розгляду.

В апеляційній скарзі представниця ОСОБА_1 адвокатка Сюр Н. В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, просила ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 07 квітня 2025 року скасувати та постановити нову постанову про задоволення заяви.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалася на те, що ОСОБА_1 не був особисто та належним чином ознайомлений із судовим наказом від 13 березня 2025 року, тому що перебував на військовій службі. Про зміст судового наказу він дізнався виключно зі слів своїх батьків, які його отримали. 02 квітня 2025 року через підсистему «Електронний суд» було подано заяву про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, однак при оформленні зазначеної заяви підсистема спотворила документ. Шаблон, примірник «заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню» в підсистемі «Електронний суд» відсутній, тому єдиним можливим варіантом оформлення такої заяви є обрання примірника «заява (цивільне судочинство)», що унеможливило технічно зазначити сторони як «боржник» та «стягувач», хоча в самому тексті заяви ці сторони були належним чином визначені. Звертала увагу, що законодавством, зокрема ЦПК України, не передбачено обов`язку надсилати іншим учасникам справи заяву про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, тому що така заява не розглядається у порядку позовного провадження. Більше того технічно помилкове зазначення сторони як «відповідач» в електронному суді не може бути підставою вважати цю заяву позовною, оскільки в самому тексті поданої заяви сторони чітко визначені як «боржник» та «стягувач». Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди ОСОБА_1 з розміром стягнених аліментів за судовим наказом.

Зі ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, як таку, що постановлена з дотриманням норм процесуального права, відповідно до обставин справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що у березні 2025 року Зі ОСОБА_3 звернулась до Тульчинського районного суду Вінницької області з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на її користь аліментів на дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

13 березня 2025 року Тульчинським районним судом Вінницької області видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше п`ятдесяти процентів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.

У квітні 2025 року ОСОБА_1 через свою представницю адвокатку Сюр Н. В. звернувся до суду з заявою про визнання судового наказу від 13 березня 2025 року таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 07 квітня 2025 року заяву повернуто без розгляду.

Суд першої інстанції мотивував свою ухвалу тим, що заява про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню подана на стадії виконання судового рішення без дотримання вимог, передбачених ЦПК України, зокрема: не зазначено прізвище та ініціали судді, який ухвалив судовий наказ, сторін як «боржник» та «стягувач»; доказів надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження) заяви, що стало підставою для її повернення без розгляду.

Статтею 173 ЦПК України установлено, що суд може визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню в порядку, встановленому статтею 432 ЦПК України.

Хоча статті 173 та 432 ЦПК України, що регулюють порядок визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, прямо не встановлюють вичерпних вимог до форми та змісту такої заяви, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 183 ЦПК України, яка визначає загальні вимоги до будь-якої письмової заяви, клопотання чи заперечення, що подаються до суду.

Повертаючи заяву без розгляду суд першої інстанції правильно зазначив, що подана заява не містила обов`язкових елементів, передбачених статтею 183 ЦПК України, зокрема: прізвище та ініціали судді, який ухвалив судовий наказ та доказів надіслання (надання) цієї заяви іншим учасникам справи (провадження).

ЦПК України хоч і не містить прямої норми, яка зобов`язує надсилати заяву про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, іншим учасникам справи, проте враховуючи принцип змагальності сторін (стаття 12 ЦПК України) та необхідність забезпечення прав сторін на інформацію, таке надсилання є обов`язковим. Суд, діючи за аналогією закону (частина 9 статті 10 ЦПК України), обґрунтовано виходив з того, що дотримання цих вимог є необхідним для належного судового розгляду.

Щодо неправильного зазначення учасників справи у поданій заяві через відсутність відповідного шаблону в підсистемі «Електронний суд», то воно не має вирішального значення для вирішення цієї справи, тому що зазначених вище недоліків заяви представниці ОСОБА_1 адвокатки Сюр Н. В. про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, зокрема не зазначення прізвища та ініціалів судді, який ухвалив судовий наказ, а особливо не направлення копії заяви стягувачці ОСОБА_5 було достатньо для висновку про залишення її без розгляду.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не був особисто та належним чином ознайомлений із судовим наказом від 13 березня 2025 року, а дізнався про його зміст виключно зі слів своїх батьків, які його отримали, то апеляційний суд виходить з наступного.

Якщо особу, якій адресовано судову повістку або інші судові документи, що надсилаються поштою, не виявлено в місці проживання, такі документи можуть бути вручені під розписку будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано документ, вважається належним чином повідомленою про час, дату та місце судового засідання чи вчинення іншої процесуальної дії. Таке положення міститься у частині третій статті 130 ЦПК України (щодо судових повісток, яка застосовується аналогічно і до інших судових документів, що надсилаються поштою).

З матеріалів справи, зокрема з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та даних відстеження з офіційного сайту «Укрпошта» видно, що копію судового наказу із заявою про його видачу було вручено одержувачу 24 березня 2025 року.

Отже факт отримання судового наказу батьками ОСОБА_1 за його місцем проживання, згідно з чинним законодавством, є достатньою підставою для визнання його належним чином ознайомленим із змістом судового наказу.

Крім того апеляційний суд звертає увагу на таке.

Наказне провадження це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та адекватний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Право того з батьків, з ким проживає дитина, звернутись із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) на дитину установлено частиною четвертою статті 161 ЦПК України та частиною п`ятою статті 183 СК України, але це не означає, що розмір аліментів на дітей є незмінним. Законодавством передбачено спеціальний порядок для зміни розміру аліментів, стягнутих за судовим наказом (частина сьома статті 170 ЦПК України), тобто єдиним належним способом для зміни розміру аліментів, встановлених судовим наказом, є подання позову про зменшення розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, що тягнуть за собою скасування ухвали суду першої інстанції з постановленням нової постанови про задоволення заяви.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 383 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представниці ОСОБА_1 адвокатки Сюр Н. В. залишити без задоволення, а ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 07 квітня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 02 червня 2025 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало