ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 550/138/24 Номер провадження 22-ц/814/176/25Головуючий у 1-й інстанції Хоменко Д.Є. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Триголов В.М.

Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.

Секретар : Грицак А.Я.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми боргу за договором позики від 10 грудня 2021 року у розмірі 1000 доларів США (тисяча доларів США), та 133% річних за період прострочення у сумі 2579 доларів США (дві тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять доларів США), а всього 3579 доларів США (три тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять доларів США), а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 1343 грн. 91 коп. (тисяча триста сорок три гривні дев`яносто одна копійка).

В обгрунтування позову вказано, що 10 грудня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики, про що останнім було складено розписку. Згідно наданої розписки ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 суму 1000 доларів США та зобов`язався повернути борг до 28.02.2022 року без відсотків. У випадку прострочення зобов`язався повернути вищевказану суму з відсотками 133% річних за весь період прострочення. Станом на дату звернення із позовом зобов`язання відповідача не виконано.

Згідно заяви про зміну предмету позову позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 10 грудня 2021 року в розмірі 1000 доларів США (тисяча доларів США), відсотки 2579 доларів США (дві тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять доларів США), а всього 3579 доларів США (три тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять доларів США), судові витрати витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень), та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1343 грн. 91 коп. (тисяча триста сорок три гривні дев`яносто одна копійка).

Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , суму боргу за договором позики від 10 грудня 2021 року у розмірі 1000 доларів США (тисяча доларів США), відсотки - 2579 доларів США (дві тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять доларів США), а всього 3579 доларів США (три тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять доларів США).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1343 (одна тисяча триста сорок три) гривні 91 копійка.

Не погодившись із вказаним рішення його в апеляційному порядку оскаржив відповідач. Скарга мотивована тим , що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та не ґрунтується на засадах верховенстава права.

Апелянт вказує, що відповідно до п. 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Окрім того , відповідач посилається на те, що ст.536 ЦПК України застосовується тільки у разі відсутності факту прострочення грошового зобов`язання. У той час , як проценти річних від простроченої суми є формою відповідальності за порушення грошового зобов`язання . Таким чином проценти за користування чужими коштами та проценти річних за грошовим зобов`язанням є абсолютно різними за своєю правовою природою .

Зважаючи на вказане апелянт просить скасувати рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2024 року в частині стягнення з нього відсотків річних та витрат на правничу допомогу, із ухваленням нового рішення у відповідній частині про відмову в задоволенні вказаних вимог.

Від представника позивача ОСОБА_2 , адвоката Плескач Г.А надійшов відзив на апеляційну скаргу , у якому остання посилаючись на необґрунтованість скарги позивача , просить залишити її без задоволення , а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду пешої інстанції оскаржується лише в частині стягнення 133% річних у загальній сумі 2 579 дол.США та судових витрат на правничу допомогу у сумі 5 000 грн, відповідно переглядається судом апеляційної інстанції виключно у цій частині.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до слідуючого висновку.

10 грудня 2021 року під розписку про отримання позики ОСОБА_1 , отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у якості позики в сумі 1000 (одна тисяча доларів США) зі строком повернення до 28.02.2022 року без відсотків. У випадку прострочення зобов`язувався повернути вказану суму з відсотками 133% річних за весь період прострочення, що підтверджується розпискою долученою до матеріалів цивільної справи (а.с.9).

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що відповідач борг не повернув, а тому наявні підстави для стягнення з нього неповернутої суми боргу та процентів відповідно 625 ЦК України, розмір яких визначено у договорі.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того , що норма п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, внесені Законом України від 15 березня 2022 року №2120-IX(щодо заборони стягнення за ст.625 ЦК України) судом до уваги не беруться, оскільки стосується виключно неустойки(штрафа, пені), а не сплати процентів за користування грошовими коштами.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із вказаним висновком з огляду на слідуюче.

Як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При цьому, за правилами ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми.

Таким чином, оскільки наявна у позивача розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми, яка в обумовлений договором строк відповідачем не повернута, окрім того сама розписка відповідачем не оскаржується , суд першої інстанції дійшов вірних висновків про наявність між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики, та, як наслідок, свідчать про обов`язок відповідача повернути позивачу отриману, але не повернуту, грошову позику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як вказує Верховний Суд письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (постанова ВС від 21.05.2020 у справі № 330/855/15-ц, постанова ВС від 23.12.2021 у справі № 501/1243/20, постанова ВС від 26.04.2022 у справі № 753/1349/20 тощо.)

Отже, оригінал розписки є достатнім доказом як фактичного надання грошових коштів у позику (ст. 1048 ЦК), так і наявності заборгованості по вказаній сумі (ст. 545 ЦК).

Щодо заявленої суми стягнення, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики, яка, окрім суми боргу, включає в себе нараховані позивачем проценти, виходячи з 133 % річних від суми заборгованості, починаючи з 28.02.2022 року, суд першої інстанції виходив з наступного.

Частиною 1 статті 536 ЦК України унормовано, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

За змістом ч. 2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Розпискою від 10.12.2021 року передбачено плату у вигляді процентної ставки 133 % річних від простроченої суми, як то встановлено ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Тобто, вказані 133% річних, оскільки їх нарахування зумовлено порушенням зобов`язання , починаючи з 28.02.2022 року не можна розцінювати як плату за користування грошовими коштами.

Вказані кошти за природою свого виникнення є встановленим договором розміром процентів за ч. 2 ст. 625 ЦК України, на чому наголошує й скаржник у своїй апеляційній скарзі.

Таким чином, оскільки ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення зобов`язання у вигляді 3 % річних від простроченої суми якщо інший розмір саме річних, не встановлений договором, а сторонами такий інший розмір (цифра) річних встановлена, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача не поверненої суми позики у розмірі 1 000 доларів США та передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК трьох відсотків річних від простроченої суми, починаючи із наступного дня після настання терміну повернення позики (28.02.2022 року) і до дня пред`явлення позову (12.02.2024 року).

Отже, суд першої інстанції дійшов висновків, що із відповідача підлягає до стягнення на користь позивача проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами в сумі 2579 доларів США та сума позики у розмірі 1 000 доларів США.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання (постанова Великої Палати ВС від 04.02.2020 у справі 912/1120/16). Ці проценти є мірою відповідальності та платою за користування позикою у прострочений період (позадоговірний строк).

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Згідно висновків сформульованих, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Так, предметом позову є розмір неповернутої позики та відсотків.

В договорі позики (розписці) від 10 грудня 2021 року не передбачено сплату відсотків за користування коштами , натомість передбачено міру відповідальності боржника за неналежне виконання ним збов`язання, сплати 133% річних у разі неповернення коштів до 28 лютого 2022 року, що відповідає положенням ст.625 ЦКУ.

Зважаючи на вказане , колегія суддів вважає хибними висновки суду першої інстанції , що 133% річних є платою за користування грошовими коштами а не відповідальністю боржника за неналежне виконання ним збов`язання згідно ст.625 ЦКУ.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Касаційним судом було висловлено висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що:

на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22).

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;

(2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі №183/7850/22.

Оскільки позивач звернулася до суду з позовом про стягення з відповідача відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, нарахованої у період дії воєнного стану, а саме із лютого 2022 за прострочення зобов`язання, яке виникло внаслідок невиконання відповідачем свого зобов`язання з повернення коштів за договором позики (розпискою) то суд мав застосувати положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 133% річних у сумі 2 579 дол.США. Однак вказаного місцевий суд не врахував, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, адже до даних правовідносин слід було застосувати п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України за яким позичальник звільняється від відповідальності визначеної статтею 625 цього Кодексу , нарахованої у період дії воєнного стану за порушення зобов`язання, щодо виконання боргової розписки.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).

У зв`язку з тим, що суд, задовольняючи позовні вимоги, не застосував норми закону, які підлягали застосуванню, то у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підстави для часткового скасування рішення з ухваленням нового судового рішення про залишення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 579 дол.США (133% річних) без задоволення.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду з ухваленням нового про часткову відмову у задоволенні позову, то за приписами ч. 13. ст. 141 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.

Апелянтом рішення оскаржується зокрема і в частині стягнення з нього витрат на правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції в сумі 5 000 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Апеляційний суд оцінив заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу на предмет співмірності зі складністю цієї справи та реальності таких витрат, а також дослідив надані докази на підтвердження понесення цих витрат та дійшов висновку, що понесені стороною позивача ОСОБА_2 витрати є співмірними зі складністю цієї справи, наданим обсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, проте підлягають зменшенню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 375 грн 48 коп за подання позовної заяви , та 1397 грн витрат на правничу допомогу надану в суді першої інстанції.

З позивача на користь відповідача підягає стягненню 1452 грн 63 коп витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Зважаючи на що у порядку взаємозаліку з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у сумі 1077 грн 15 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374 , 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити .

Рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2024 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відсотків - 2579 доларів США (дві тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять доларів США).

Постановити у відповідній частині нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задовленні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 відсотків - 2579 доларів США (дві тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять доларів США) згідно договору позики від 10 грудня 2021 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 1 397 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1 077 грн 15 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов