Справа № 203/2527/24
Провадження № 2/0203/118/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2025 року Центральний районний суд м.Дніпра в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Кринюк М.С.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виключення відомостей про батьківство,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що з 2006 року перебував у стосунках із відповідачкою. ІНФОРМАЦІЯ_1 остання народила дитину ОСОБА_4 , яку вони вирішили записати на позивача, оскільки відповідачка впевнила його, що саме він є батьком дитини. 28.10.2011 року вони офіційно зареєстрували шлюб, який в подальшому було розірвано за рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 22.12.2023 року у справі №204/12832/23. Після розлучення відносини між ними значно погіршились, однак вони продовжували спілкування, оскільки на їх утриманні перебувала дитина, яку вони спільно виховували. В ході однієї зі сварок, відповідачка повідомила позивача, що ОСОБА_4 не є його дитиною. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив виключити відомості про його батьківство з актового запису №69 від 27.02.2007 року про народження ОСОБА_4 , складений Центральним відділом РАЦС у м.Дніпрі Південного міжрегіонального Міністерства юстиції м.Одеса.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська (на момент ухвалення рішення Центральний районний суд м.Дніпра) від 22.05.2024 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 07.08.2024 року по справі було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу на час проведення якої провадження по справі зупинено.

Ухвалою суду від 28.11.2024 року провадження по справі було поновлено та справу призначено до подальшого розгляду у підготовчому судовому засіданні.

Протокольною ухвалою від 04.03.2025 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити останній.

Відповідачка та її представник в судове засіданні не з`явились. В наданій заяві представник відповідачки просив розглядати справу без участі відповідачки та її представника. При цьому зазначив, що відповідачка заперечує в повному обсязі з тих підстав, що позивач в позові навів неправдиві дані щодо дати знайомства сторін та перебування їх у стосунках; що суперечок, яких не існувало. Позивачу було відомо, що ОСОБА_5 не його дитина. З позивачем вона познайомилась в 2010 році, коли дочці вже було майже три роки. З цього часу вони стали перебувати у стосунках, пізніше стали жити як сім`я, а в 2011 році зареєстрували шлюб. Не було ніякого погіршення відносин, як зазначає позивач, адже сторони взагалі не спілкувались, так як вона з дитиною з березня 2022 року перебувала за кордоном, з позивачем не контактувала. В жовтні 2017 року позивач виявив бажання удочерити доньку. Проте, вказана процедура займала певний час, оформлення багатьох документів. Тому позивач прийняв рішення визнати доньку своєю дитиною та вони подали спільну заяву до відділу РАЦС та отримали нове свідоцтво про народження, де батьком дитини було зазначено позивача. З`явитись в судове засідання відповідачка не має змоги, оскільки з 2022 року знаходиться під захистом Республіки Австрія, позбавлена права виїжджати за межі Республіки Австрія (право безперервного проживання), адже в такому випадку держава позбавить її права на відповідний захист як біженця. З липня 2024 року донька ОСОБА_4 проживає окремо від матері, з`являтись в Україну не бажає. ІНФОРМАЦІЯ_2 їй виповнилось 18 років.

Перевіривши доводи позовної заяви та доводи, викладені в заяві представника відповідачки, заслухавши представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до п.1 ст.7 Конвенції про права дитини, дитина має бути зареєстрована відразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Статтею 121 СК України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України.

Згідно ч.1 ст.122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (ч.1 ст.122 СК України).

Частиною 2 ст.125 СК України встановлено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду.

Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану (ч.1 ст.126 СК України).

Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (ч.2 ст.136 СК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зауважував, що наразі ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення ЄСПЛ у справі «Kalacheva v. russian federation» №3451/05, §34, від 07 травня 2009 року).

Отже до предмету доказування у подібних справах входить доведення відсутності кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною.

Крім того, підлягають врахуванню положення ч.ч.3,5 ст.136 СК України, відповідно до яких оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 28.10.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №146, який було розірвано рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 22.12.2023 року у справі №204/12832/23.

Згідно свідоцтва про народження, виданого повторно 25.10.2017 року Центральним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, 27.02.2007 року за актовим записом №69 зареєстровано народження відповідачкою 11.02.2007 року доньки, яка у виданому повторно свідоцтві записана як ОСОБА_4 , а батьками дитини записано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що з 2006 року перебував у стосунках із відповідачкою та ІНФОРМАЦІЯ_1 остання народила дитину ОСОБА_4 , яку вони вирішили записати на позивача, оскільки відповідачка впевнила його, що саме він є батьком дитини. Після розірвання шлюбу з відповідачкою з її слів він дізнався, що не є біологічним батьком дитини.

За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 07.08.2024 року по справі було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, яку не було проведено в зв`язку із неявкою відповідачки з донькою до експертної установи для відібрання біологічних зразків.

Поряд з цим, зі змісту поданої представником відповідачки заява вбачається, що остання не заперечувала той факт, що позивач не є біологічним батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Проте, зазначила, що позивач був обізнаний про цю обставину на момент подачі ними спільної заяви, на підставі якої згідно свідоцтва про народження, виданого повторно 25.10.2017 року Центральним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, позивач був записаний батьком її доньки, а прізвище останньої змінено із ОСОБА_6 на ОСОБА_7 . При цьому, відповідач заперечувала щодо перебування у стосунках з позивачем з 2006 року, зазначаючи, що вони почали зустрічатись в 2010 році, коли дитини виповнилось майже три роки, а тому позивач був обізнаний, що він не є біологічним батьком дитини. Крім того, на теперішній час доньці виповнилось 18 років, що в силу ст.136 СК України виключає оспорювання батьківства позивачем.

Згідно ч.3 ст.12, ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1-3 ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, суть якого розкрита у ст.12 ЦПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Принцип змагальності передбачає, зокрема і те, що суд у розгляді справи займає позицію об`єктивного та неупередженого арбітра, не збирає докази, а лише оцінює ті, що надані сторонами. Принцип змагальності є складовою справедливого судового розгляду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі, диспозитивності та розумності строку.

Отже, за принципом змагальності, збір та підготовка фактичного матеріалу (доказів), необхідних для вирішення спору між сторонами покладається саме на сторони, суд лише оцінює надані учасниками справи докази, проте сам їх не збирає.

Тож можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Спір у цій справі не відноситься до категорії справ, де суд зобов`язаний за власною ініціативою збирати докази.

Суд враховує, що позивачем не представлено суду жодних доказів на підтвердження викладених в позовній заяві обставин щодо знайомства із відповідачкою та перебування з нею у стосунках з 2006 року, за умови чого позивач міг об`єктивно припускати своє батьківство по відношенню до доньки, народженої відповідачкою 11.02.2007 року.

В свою чергу відповідачка цей факт заперечувала, посилаючись на те, що з позивачем вона познайомилась лише в 2010 році, шлюб зареєстрували 28.10.2011 року, коли доньці відповідачки вже було майже три роки. Первісно, при реєстрації народження, П.І.Б. дитини було записано як ОСОБА_8 , оскільки із позивачем вона ще тоді не була знайома та лише після реєстрації шлюбу з останнім, він погодився на запис його батьком дитини, в зв`язку із чим вони подали спільну заяву та було видано повторно свідоцтво про народження, в якому позивача записано батьком дитини, а її прізвище вказано ОСОБА_7 .

З долученої позивачем копії свідоцтва про народження вбачається, що останнє видано повторно 25.10.2017 року та в останньому позивача записано батьком дитини, а її прізвище вказано відповідно до прізвища батька ОСОБА_4 .

При цьому, актовий запис про народження №69 було складено ще 27.02.2007 року.

Під час розгляду справи сторонами не представлено доказів та не заявлялось клопотань про їх витребування у відповідному органі державної реєстрації актів цивільного стану в частині порядку внесення відомостей про батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в актовий запис про народження ІНФОРМАЦІЯ_4 (згідно ч.1 ст.135 СК України або в іншому порядку).

За вказаних обставин, які визнано та не заперечувались сторонами, а також підтверджені наявними матеріалами справи, об`єктивно підтверджується факт знайомства сторін в 2010 році, реєстрації шлюбу між ними 28.10.2011 року, внесення відомостей про позивача, як батька дитини, ІНФОРМАЦІЯ_5 , що з огляду на дату народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_1 свідчить про обізнаність позивача про те, що він не є біологічним батьком останньої, на момент реєстрації його батьком.

З урахуванням цього, а також враховуючи, що на момент розгляду справи доньці відповідачки виповнилось 18 років, в силу положень ч.ч.3,5 ст.136 СК України, що виключають можливість оспорювання батьківства позивачем, в задоволенні позову слід відмовити.

В зв`язку із відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем по справі судові витрати слід покласти на останнього.

Керуючись, ст.ст.121,122,125,126,136 СК України, ст.ст.2-5,10-13,76-82,211,223,258,259,263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виключення відомостей про батьківство відмовити.

Понесені позивачем по справі судові витрати покласти на останнього.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 08 травня 2025 року.

Суддя С.Ю.Казак