Справа № 405/5296/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2025 Подільський районний суд міста Кропивницького в складі:

головуючого судді - Волоткевича А.В.,

секретар судового засідання - Чала В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницький в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до держави російська федерація про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до держави російська федерація про стягнення 30 186 715,10 грн майнової шкоди та 2 074 560,00 грн моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, що 20 лютого 2014 розпочалася військова збройна агресія російської федерації проти України, що призвело до окупації нею частини території України, а саме Автономної Республіки Крим і міста Севастополь і включення цієї території до свого складу на правах суб`єктів федерації Республіки Крим та міста федерального значення Севастополь, про що було проголошено рф 18.03.2014р. внаслідок проведення 16.03.2014р. незаконного так званого «референдуму» про статус Криму. З цього моменту фактично розпочалася перша фаза військової збройної агресії відповідача проти України. В квітні 2014р. розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами відповідача особи «проголосили» про створення Донецької народної республіки (07.04.2014р.) та Луганської народної республіки (27.04.2014р.). 27 серпня 2014р. рф розпочала масове вторгнення регулярних підрозділів своїх збройних сил на територію Донецької та Луганської областей. 21 лютого 2022р. президент рф підписав укази про визнання Донецької народної республіки та Луганської народної республіки самостійними республіками, а також підписав з республіками договори про дружбу, співпрацю та допомогу. 24 лютого 2022р. збройна агресія відповідача проти України продовжилася повномасштабним вторгненням агресора на суверенну територію України, обстрілами крилатими ракетами великої дальності з території Білорусі та своєї території міст України Харкова, Києва й інших. В даний час Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку рф, яку остання здійснює. Рф своїми протиправним діями заподіяла як матеріальну, так і нематеріальну шкоду не тільки державі Україна, а й її громадянам, включаючи позивачку, порушуючи їхні права, у тому числі право на життя, право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном і майновими правами на території АРК, Донецької та Луганської областей, а також на шельфі Чорного моря в економічній зоні України. Таким чином, рф несе відповідальність за порушення прав і свобод Українського народу та за незаконну експропріацію майна громадян України, які проживають на її території.

Відповідно до ст. 13 Конституції України та ст. 324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу, тобто кожного громадянина України. Кожен громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності Українського народу відповідно до закону. Згідно із відомостями газети The Washington Post (WP) з посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадською аналітичною компанією SecDev, рф контролює території України з покладами енергоресурсів, металів та мінералів, які

оцінюють як мінімум у 12,4 трильйонів доларів США, і це лише половина доларової

вартості 2209 родовищ. Рф захопила 63% вугільних родовища, 11% родовищ нафти, 20% родовищ природного газу, 42% покладів металів та 33% рідкісноземельних та інших важливих корисних копалин, включаючи літій. Також було взято під контроль низку родовищ: 41 вугільне, 27 газових, 14 пропанових, дев`ять нафтових, шість залізорудних, два родовища титанової руди, два родовища цирконієвої руди та по одному родовищу стронцію, літію, урану, золота, а також значні поклади вапняку, який широко використовується у виробництві сталі. Близько 30 мільярдів тонн українського вугілля зараз перебуває під контролем відповідача, що складає близько 11,9 трильйонів доларів США. Таким чином, рф позбавила Український народ контролю над майном і права власності на нього загальною вартістю приблизно 24,3 трильйонів доларів США. І це станом лише на літо 2022р. Не можна не зазначити і про втрату Україною і, відповідно, Українським народом, тобто кожним громадянином, включаючи позивачку, земель сільськогосподарського призначення, справедливу оцінку яких взагалі неможливо провести. Відповідно до оцінки МВФ населення України у 2024 році буде складати приблизно 33,4 млн. осіб. Внаслідок цього на кожного громадянина України припадає приблизно 727545 доларів США збитків, які понесені внаслідок збройної агресії відповідача. Позивачка є громадянкою України, що підтверджується паспортом НОМЕР_1 , виданим 31.12.2003р. Кіровським РВ УМВС України в Кіровоградській області, має РНОКПП НОМЕР_2 . Діями з боку рф було порушено гарантоване ст. 13 Конституції України та ст. 324 ЦК України право власності позивачки на частку природних ресурсів, тобто сам факт збройної агресії рф проти України є причиною виникнення ситуації за якої вона змушена відстоювати порушене відповідачем право у судовому порядку. Внаслідок своїх винних дій військової агресії проти України , позивачка зазнала моральних втрат і душевних страждань. Так, позивачка постійно перебуває у стані стресу та нервозності, оскільки має поганий сон через постійні повітряні тривоги, перебування в укритті, дискомфорт від споглядання руйнувань після обстрілів. Також вона переймається за своє життя та здоров`я, а також за життя та здоров`я членів своєї родини, насамперед дітей.

Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, вважаю законним обраний спосіб стягнення майнової та моральної шкоди у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені рф відносно неї. Внаслідок множинного та триваючого характеру порушень прав та законних інтересів позивачкивона вважає, що їй завдана моральна шкода, розмір компенсації якої вона оцінює 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню матеріальну шкоду в сумі 727545 доларів США матеріальних збитків і моральну шкоду в сумі 50000 доларів США, а всього 777545 доларів США.

Ухвалою судді від 31.07.2024 залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 до держави російська федерація про відшкодування шкоди, позивачу запропоновано протягом п`яти днів з моменту отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви, викладені в ухвалі про залишення позову без руху.

05.08.2024 в системі «Електронний суд» представником заявника сформовано заяву про усунення недоліків».

Також 05.08.2024 в системі «Електронний суд» представником заявника сформовано позовну заяву, у якій просить стягнути з російської федерації 727 545,00 доларів США майнової шкоди та 50 000,00 доларів США моральної шкоди.

Ухвалою судді від 12.08.2024 позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 18.10.2024 скасовано ухвалу судді від 12.08.2024 та повернуто справу до Ленінського районного су3ду м. Кіровограда для продовження розгляду.

Ухвалою судді від 31.10.2024 прийнято до розгляду вказану справу, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 08.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Відповідач про розгляд справи судом повідомлений належним чином, підтверджується оголошенням про виклик особи розміщеному в мережі Інтернет на офіційному сайті Подільського районного суду міста Кропивницького (а.с. 127).

Відповідачем до суду відзив на позовну заяву не подано.

Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні докази, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України (а.с. 12-13).

Як вбачається з паспорта позивача вона зареєстрована з 01.12.2004 року за адресою: АДРЕСА_1 .

З 2014 року Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.

Згідно із заявою Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків", текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року N 337-VIII, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил російської федерації.

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України - повномасштабне вторгнення Збройних Сил Російської Федерації на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України N 309 від 22.12.2022 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією.

Згідно із вказаним Переліком, місто Кропивницький Кіровоградської області не входить до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, визначених наказом N 309 від 22.12.2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України N 945 від 23.08.2022 року "Про затвердження переліку об`єктів нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України, які є окупованими російською федерацією" затверджено перелік об`єктів нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України, які є окупованими російською федерацією.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Щодо вимоги позивача про стягнення майнової шкоди у розмірі 727 545,00 доларів США, суд зазначає таке.

Приписами ст. 324 ЦК України закріплено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Статтею 4 Кодексу України про надра встановлено, що український народ здійснює право власності на надра через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради.

Визнання народу України суб`єктом права виключної власності на певні природні ресурси не породжує самостійної форми власності на ці об`єкти. За своєю економічною природою власність на ці об`єкти фактично є державною.

Таким чином, судом встановлено, що позивач не має матеріально-правової зацікавленості (інтересу), так як право виключної власності, яке закріплене у ст. 13 Конституції України, на землі, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони, не породжує для нього, як громадянина України, самостійної форми власності на ці об`єкти.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що окупація рф природних ресурсів України не порушує безпосередньо прав власності позивача.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За змістом статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як передбачено частиною другою статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

В силу статті 5 Закону України від 15 квітня 2014 року N 1207-VII "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території" російська федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на рф як на державу, що здійснює окупацію (частини п`ята та дев`ята).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків, а на правопорушника покладається обов`язок відшкодувати ці збитки.

В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.

При цьому на потерпілого покладається обов`язок доведення факту неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у завданні потерпілому шкоди.

Шкода потерпілому відшкодовується у розмірі реальної вартості втраченого майна на час розгляду справи.

За загальним правилом шкода, завдана фізичним та юридичним особам внаслідок військової агресії російської федерації та тимчасової окупації суверенної території України відшкодовується російською федерацією (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі 635/6172/17).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що внаслідок військової агресії Російської Федерації та тимчасової окупації суверенної території України ОСОБА_1 завдано майнової шкоди.

Крім того, ОСОБА_1 , не довела розмір цієї шкоди. Публікація у газеті The Washington Post (WP) із посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадською аналітичною компанією SecDev, на яку посилається позивач як на доказ розміру збитків, у розумінні ст. 78 ЦПК України, є недопустимим доказом, оскільки не є належним засобом доказування у виниклих правовідносин. При цьому, суд бере до уваги ті обставини, що позивачем не надані суду належні та допустимі докази на підтвердження точності приведених розрахунків кількісних та вартісних еквівалентів українських родовищ, корисних копалин, зазначені в публікації, а також точну чисельність населення громадян України, осіб, які в добровільному порядку набули громадянства російської федерації на тимчасово окупованих територіях на час вирішення спору тощо.

При з`ясуванні статусу позивача як "потерпілого", суд керується практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини. Поняття "потерпілий" має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції. Водночас, підходи ЄСПЛ мають важливе методологічне значення для розвитку практики національних судів.

Відповідно до статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає: a) що ця заява несумісна з положеннями Конвенції або протоколів до неї, явно необґрунтована або є зловживанням правом на подання заяви; або b) що заявник не зазнав суттєвої шкоди, якщо тільки повага до прав людини, гарантованих Конвенцією і протоколами до неї, не вимагає розгляду заяви по суті, а також за умови, що на цій підставі не може бути відхилена жодна справа, яку національний суд не розглянув належним чином.

Таким чином, право особи на звернення до ЄСПЛ пов`язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого). Слово "жертва" в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджувальне порушення.

Стаття 34 Конвенції не дозволяє скаржитися абстрактно на порушення Конвенції.

Таким чином, суд дійшов висновку, що доводи позивача є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу окупації рф природних ресурсів України, саме на його конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси, при цьому покликається на порушення інтересу українського народу, частиною якого він є, і для якого цей інтерес має значення, що свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.

З цих підстав вимоги позову щодо в частині відшкодування майнової шкоди позивачеві задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної немайнової шкоди у розмірі 50 000,00 доларів США, суд зазначає таке.

Згідно з ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 р.).

Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 N 9-рп/2012 (справа N 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Основного Закону України).

Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.

Пункт 122 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005, підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.

Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19.12.2016).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про оборону України", збройна агресія - це, в тому числі, застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014 є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.74 року.

Законом України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" від 18.01.2018 року визначено, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих рф.

Відповідно до ст. ст. 1-3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" сухопутна територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнаються тимчасово окупованими внаслідок збройної агресії російської федерації з 20.02.2014 року.

Наслідком саме збройної агресії рф відносно України (що є загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню за нормами ч. 3 ст. 82 ЦПК України), стала окупація частини території України.

За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки виникають, у тому числі внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків.

В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.

При цьому на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).

У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.

У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України ОСОБА_1 , що є очевидним, зазнала душевних страждань і приниження, перенесла стрес і побоювання за свою безпеку, були порушені її нормальні життєві зв`язки, що потребує вчинення додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 порушенням її особистих конституційних прав внаслідок неправомірних дій держави Російська Федерація стосовно повномасштабних незаконних військових дій, незаконної збройної агресії Російської Федерації проти України.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер допущеного державою російська федерація правопорушення, глибину душевних страждань ОСОБА_1 , позбавлення її можливості реалізації своїх прав, відсутність доказів в матеріалах справи погіршення стану здоров`я позивача та відсутність доказів проходження лікування позивача з початку війни до моменту звернення до суду, а також вимоги розумності та справедливості, відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди слід визначити у розмірі 20 000,00 доларів США.

Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація російською федерацією території України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів і норм міжнародного права (статті 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй).

Оскільки внаслідок здійснення збройної агресії проти України російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, вчинила акт неповаги до суверенітету та територіальної цілісності іншої держави, то вона не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки позивачу (правова позиція, викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі N 635/6172/17).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підлягають частковому задоволенню.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково та стягнути з російської федерації на його користь моральну шкоду у розмірі 20 000,00 доларів, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Щодо судових витрат.

Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Оскільки, позовні вимоги заявлені в доларах США, судовий збір підлягає обрахуванню відповідно до повідомлення від 26.07.2024 Національного Банку України офіційного курсу гривні щодо іноземних валют на дату 26.07.2024, тобто на дату подання позову до суду.

Керуючись статтями 12, 19, 81, 141, 258, 259, 263-265ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000,00 доларів США.

В решті позову відмовити.

Стягнути з держави російська федерація до спеціального фонду державного бюджету України судовий збір у розмірі 12 359,31 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кропивницького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

- відповідач: держава російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації: 119991, Москва, Житная улица, д. 14, стр. 1; міністерства закордонних справ російської федерації: 119200, Москва, Смоленская-Сенная пл., д. 32/34.

Повне рішення складено 02.06.2025.

Суддя Подільського районного

суду міста Кропивницького А. В. Волоткевич