КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 753/23080/23

номер провадження 22-ц/824/6239/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник відповідача ОСОБА_10,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 грудня 2024 року /суддя Комаревцева Л.В./

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Боярська державна нотаріальна контора, Коломийський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом про встановлення факту батьківства ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) стосовно нього ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та внесення змін до актового запису про народження від 30.09.1960 № 30.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено./а.с. 151-156/

Не погоджуючись із рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову. Апелянт стверджував, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, зокрема не врахував сукупність наданих доказів, які підтверджують визнання ОСОБА_4 батьківства. Зокрема, апелянт посилався на копію актового запису про народження від 30.09.1960 № 30, де заявником вказано ОСОБА_4 , що свідчить про його участь у реєстрації народження позивача. Крім того, апелянт зазначив, що суд не надав належної оцінки листам ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , в яких той прямо визнавав позивача своїм сином, а також витягам зі сповіді ОСОБА_6 , де описано обставини народження та спілкування з позивачем. Апелянт підкреслив, що показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтвердили родинні зв`язки та спілкування ОСОБА_6 з позивачем як із сином, були проігноровані судом. Апелянт також звернув увагу на порушення норм матеріального права, зокрема ст. 53 КпШС України, яка допускає встановлення батьківства на підставі визнання особою батьківства, а не лише спільного проживання чи утримання. На думку апелянта, суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду у постановах від 30 травня 2023 року (справа № 592/4443/17), від 16 травня 2018 року (справа № 760/3977/15), від 17 лютого 2021 року (справа № 373/2257/18) та від 11 лютого 2022 року (справа № 947/22756/19), які наголошують на необхідності оцінки всіх доказів у сукупності без надання переваги жодному з них. Апелянт вважає, що суд необґрунтовано визнав неналежними надані докази та помилково дійшов висновку про недоведеність батьківства, що призвело до порушення прав позивача на спадщину.

ОСОБА_3 звернулась до суду з поясненнями, в яких просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, та які, відповідно до частини четвертої статті 183 ЦПК України подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертаються заявнику без розгляду.

Боярська державна нотаріальна контора просила розгляд справи проводити за відсутності їх представник.

Представник апелянта просив відкласти розгляд справи у зв`язку з неможливістю прибуття, яке судом відхилено як необґрунтоване, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності апелянта та його представника, у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, який з`явився у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його матір`ю є ОСОБА_5 , а відомості про батька у свідоцтві про народження записані зі слів матері - ОСОБА_9 /а.с. 54/

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишивши заповіт на користь ОСОБА_3 .

Позивач звернувся до нотаріуса для прийняття спадщини, але отримав відмову через відсутність підтвердження родинних зв`язків.

Позивач у підтвердження позовних вимог вказував, що у копії актового запису про народження № 30 від 30.09.1960 заявником вказано ОСОБА_4 . Позивач надав листи ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , витяги зі сповіді, де ОСОБА_4 визнавав батьківство, а свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили його спілкування з позивачем як із сином.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно керувався ст. 53 Кодексу про шлюб і сім`ю України (КпШС), якою передбачено, що батьківство може бути встановлено за наявності спільного проживання та ведення господарства матері й особи, яку вважають батьком, до народження дитини, спільного виховання чи утримання дитини, або доказів, що підтверджують визнання батьківства. Суд також посилався на п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995, який роз`яснює, що факт визнання батьківства щодо дітей, народжених до 01.10.1968, може встановлюватися в суді, якщо померла особа визнавала себе батьком. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не довів зазначених обставин, оскільки надані докази (фотографії, листи, витяги зі сповіді) визнані неналежними, а показання свідків - недостатніми для підтвердження батьківства.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не врахував сукупність доказів, зокрема копію актового запису про народження, листи ОСОБА_4 , витяги зі сповіді та показання свідків, які підтверджують визнання батьківства.

Ці доводи апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані. Відповідно до ст. 53 КпШС України, яка застосовується до дітей, народжених до 01.10.1968, для встановлення батьківства необхідно довести одну з таких обставин: спільне проживання та ведення господарства матері й особи, яку вважають батьком, до народження дитини; спільне виховання чи утримання дитини; або достовірне визнання особою батьківства. Згідно з п. 15 постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995, факт визнання батьківства має бути підтверджений доказами, які достовірно свідчать про таке визнання.

Копія актового запису про народження № 30 від 30.09.1960, де заявником вказано ОСОБА_4 (а.с. 110), сама по собі не є достатнім доказом визнання батьківства, оскільки факт подання заяви про реєстрацію народження не свідчить про визнання ОСОБА_4 позивача своїм сином. У свідоцтві про народження позивача відомості про батька записані зі слів матері (а.с. 54), що вказує на відсутність офіційного визнання батьківства на момент реєстрації.

Листи ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та витяги зі сповіді, в яких він нібито визнавав позивача своїм сином, не можуть вважатися достовірними доказами у розумінні ст. 53 КпШС України, оскільки їхній зміст не підтверджений іншими об`єктивними доказами. У сповіді ОСОБА_4 також пише про те, що перебував у іншому, фіктивному шлюбі. Після 1968 року батьківство не встановлювалось. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано визнав недостатність доказів, адже долучені до позову матеріали не містять офіційних заяв чи документів, які б беззаперечно підтверджували визнання батьківства.

Показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про спілкування ОСОБА_4 з позивачем та його визнання батьківства є суб`єктивними і не підкріплені іншими доказами (ст. 76 ЦПК України).

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що надані докази не є достатніми для підтвердження достовірного визнання ОСОБА_4 батьківства. У постанові ВС від 16.05.2018 у справі № 760/3977/15 вказано, що визнання батьківства має бути підтверджене доказами, які виключають сумніви щодо такого визнання, наприклад офіційними заявами, документами чи іншими об`єктивними даними. У цій справі таких доказів немає.

Посилання апелянта на постанови ВС від 30.05.2023 (справа № 592/4443/17), від 17.02.2021 (справа № 373/2257/18) та від 11.02.2022 (справа № 947/22756/19) є нерелевантними, оскільки у тих справах суди встановили факт батьківства на основі сукупності інших доказів, які включали офіційні документи (наприклад, заяви до органів РАЦС) або беззаперечні письмові визнання, чого у цій справі немає.

Апелянт вважає, що відмова у позові порушує права позивача на спадщину, водночас, цей довід не впливає на законність рішення, оскільки право на спадщину залежить від встановлення факту батьківства, а позивач не довів цього факту належними доказами. Відмова у позові не є порушенням права на спадщину, а наслідком недоведеності позовних вимог (ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм права та оцінці доказів.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам та правильно застосував норми матеріального і процесуального права. Рішення є законним і обґрунтованим, а підстави для його скасування, передбачені ст. 376 ЦПК України, відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 грудня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: