КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №755/7062/23 Головуючий у 1 інстанції: Савлук Т.В.
Провадження №22-ц/824/4026/2025 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року про зупинення провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 145 000,00 доларів США, що станом на 23 травня 2023 року за офіційним курсом Національного банку України (1 долар США -36,5686 гривень), становить 5 302 447,00 гривень.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати та витрати на надання правничої (правової) допомоги.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року провадження у справі було відкрито, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого судового засідання.

17 квітня 2024 року адвокат Олександр Нагула представник відповідача ОСОБА_3 подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судового рішення ухваленого в межах розгляду цивільної справи №755/5828/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, яка перебуває в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва.

Посилався на те, що в межах розгляду іншої справи ОСОБА_3 , відповідач в цій справі, пред`явила самостійний позов про визнання недійсною розписки від 02 травня 2019 року, в той же час саме на підставі цієї розписки ОСОБА_1 пред`являє вимоги про стягнення заборгованості за неналежне виконання зобов`язань щодо повернення коштів, які отримано ОСОБА_2 , тому доведення факту недійсності боргової розписки є підставою для відмови у задоволенні позову в межах даного спору.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року клопотання адвоката Олександра Нагули представника відповідача ОСОБА_3 про зупинення провадження у цивільній справі було задоволено.

Зупинено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики до набрання законної сили судового рішення ухваленого в межах розгляду цивільної справи №755/5828/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, яка перебуває в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва, та від якої залежить вирішення цієї цивільної справи.

Зупиняючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що зазначені цивільні справи мають тісний матеріально-правовий зв`язок, спірні відносини випливають з одних правовідносин, між сторонам виникли взаємні права та обов`язки, пов`язаних з виконанням зобов`язань за борговою розпискою, яка оспорюється в межах іншого спору, в той же час відповідно до положень ч. 4 та ч. 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, 4 листопада 2024 адвокат Садаклієв І.І. представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що оскаржувана ухвала суду є незаконною, так як вона прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики ще у травні 2023 року.

Предметом даного спору є грошові кошти, які були позичені 02.05.2019 ОСОБА_2 у ОСОБА_1 на придбання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Грошові кошти, у розмірі 145 000,00 (сто сорок п`ять тисяч) доларів США позичались на півтора роки та підлягали поверненню до 31 грудня 2020 року, про що ОСОБА_2 , у присутності свідків, було складено відповідну розписку. Майже півтора роки, представники відповідачки ОСОБА_3 , зловживаючи своїм процесуальним правом, різними шляхами, затягували розгляд даної справи.

Декілька разів, від імені та в інтересах ОСОБА_3 до Дніпровського районного суду м. Києва, її представниками подавалась позовна заява до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, де предметом спору були ті ж самі грошові кошти, які були позичені 02.05.2019 ОСОБА_2 у ОСОБА_1 , але суд відмовляв заявникам у відкритті провадження.

Не зважаючи на це, 09.04.2024 ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва по справі №755/5828/24 було відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору позики.

Вважає, що зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції фактично, ще більше затягує розгляд справи, відповідно до якої ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого порушеного права та просить суд стягнути з відповідачів грошові кошти, які були ними позичені ще у травні 2019 року та за які вони придбали житловий будинок, а зараз відмовляються повертати борг.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

За правилом п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Згідно із ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в п.п. 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з цим, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені цивільні справи мають тісний матеріально-правовий зв`язок, спірні відносини випливають з одних правовідносин, між сторонам виникли взаємні права та обов`язки, пов`язаних з виконанням зобов`язань за борговою розпискою, яка оспорюється в межах іншого спору, в той же час відповідно до положень ч. 4 та ч. 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства належить забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі "De Geouffre de la Pradelle v. France" від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У § 36 рішення у справі "Bellet v. France" від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі "Дія 97 проти України" від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Право на ефективний судовий захист закріплено у статті другій Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі -Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що судові процедури повинні бути справедливими.

За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункт 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Положеннями частини першої статті 251 ЦПК України передбачено ряд підстав для зупинення провадження, який є вичерпним.

Так, зокрема, пунктом 6 частини першої вищевказаної норми права передбачено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року викладено висновок про те, що метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Разом із тим, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 21 квітня 2022 року у справі №175/1814/19 (провадження № 61-15326св21), від 14 вересня 2022 року у справі № 194/939/20 (провадження № 61-5791св22), від 20 липня 2022 року у справі № 357/9010/18 (провадження № 61-4504св22).

У справі, яка переглядається, предметом спору є грошові кошти, які були позичені 02.05.2019 ОСОБА_2 у ОСОБА_1 на придбання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Грошові кошти, у розмірі 145 000,00 (сто сорок п`ять тисяч) доларів США позичались на півтора роки та підлягали поверненню до 31 грудня 2020 року, про що ОСОБА_2 , у присутності свідків, було складено відповідну розписку.

Підставою для зупинення провадження у справі став факт подання позову ОСОБА_3 до до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору позики та відкриття провадження у справі №755/5828/24.

Проте, суд першої інстанції в порушення вимог пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, зазначивши конкретну іншу справу, до вирішення якої зупиняється провадження у справі, не проаналізував предмети та підстави позовів у справах і не вказав об`єктивні обставини, які б давали обґрунтовані підстави для висновку про те, що наявність спору у справі №755/5828/24 виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити та оцінити при розгляді даної справи наявність обставин (фактів), якими позивач обґрунтовував свої вимоги.

Із змісту статті 251 ЦПК України вбачається, що зупинення провадження у справі має на меті полегшити доказову діяльність осіб, які беруть участь у справі, в силу так званих преюдиціальних фактів.

При цьому слід зазначити, що відповідно до частин 4, 5, 6 статті 82 ЦПК України тільки ті обставини, встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення по ній має значення для цивільної справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення цієї іншої справи.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 752/9802/17 (провадження № 61-612св17).

Матеріали даної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики дозволяють у повній мірі встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Сама по собі взаємопов`язаність справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення в іншій справі, оскільки незалежно від результату розгляду справи №755/5828/24, суд першої інстанції має достатньо правових підстав для розгляду та вирішення по суті даної справи № 755/7062/23.

Зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції також не зазначив, які саме обставини не можуть бути встановлені ним самостійно при вирішенні цієї справи, та яким чином встановлені у справі №755/5828/24 обставини вплинуть на оцінку доказів, якими учасники справи обґрунтовують свої доводи у даній справі, виходячи з предмету та підстав заявленого позову.

З аналізу матеріалів справи слід дійти висновку, що вирішення позовних вимог у справі №755/5828/24 не впливає на можливість розгляду даної справи.

Слід зазначити, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 910/5425/18 та від 20 червня 2019 року в справі № 910/12694/18.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №755/5828/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.

Крім того, таке процесуальне рішення не відповідає принципу ефективності судового процесу, спрямованому на недопущення затягування розгляду справи.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Фрідлендер проти Франції").

Матеріали справи свідчать про те, що провадження у цій справі відкрито ще у липні 2023 року, та вона дотепер не розглянута. Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до порушення конституційних прав сторін, зволікання і затягування строків розгляду справи.

Оскільки порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року про зупинення провадження у справі скасуватита направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфова

Т.О. Писана