Справа № 683/3894/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої судді Сагайдак І.М.

секретаря Повзун С.В.

розглянувши у судовому засіданні в місті Старокостянтинів цивільну справу №683/3894/24, 2/683/335/2025 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 4,14 га, кадастровий номер :05:025:0017, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах Старокостянтинівської міської ради (до створення об`єднаної територіальної громади Губчанської сільської ради) Хмельницької області, що належала ОСОБА_3 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ХМ №006501, виданого 11 квітня 2005 року Старокостянтинівською районною державною адміністрацією Хмельницької області.

06 лютого 2014 року відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області та зареєстрованого в реєстрі за №5, ОСОБА_3 на випадок смерті зробила розпорядження, відповідно до якого Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ХМ №006501 заповіла йому, ОСОБА_1 .

Зазначає, що він у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Крім нього, спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняв також його брат ОСОБА_2 , який має право на обов`язкову частку у спадщині.

Проте, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки згідно з роз`ясненням нотаріуса предметом спадкування повинна була бути земельна ділянка, а не Державний акт на право власності на земельну ділянку, у зв`язку з чим йому було рекомендовано звернутися до суду за тлумаченням змісту заповіту.

Позивач вважає, що за своїм змістом розпорядження ОСОБА_3 було спрямоване на те, щоб заповісти йому саме земельну ділянку, на яку ОСОБА_3 на момент складання заповіту мала право, підтверджене Державним актом на земельну ділянку, а сам заповіт було складено некоректно.

Посилаючись на викладене, позивач вважає, що зміст заповіту, складеного ОСОБА_3 06 лютого 2014 року на його користь, слід тлумачити як такий, що містить особисте розпорядження спадкодавця, згідно з яким ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 земельну ділянку площею 4,14 га, кадастровий номер :05:025:0017, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах Старокостянтинівської міської ради (до створення об`єднаної територіальної громади Губчанської сільської ради) Хмельницької області, що належала ОСОБА_3 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ХМ №006501, виданого 11 квітня 2005 року Старокостянтинівською районною державною адміністрацією Хмельницької області.

Крім того, вказує, що він є єдиним спадкоємцем за заповітом до майна померлої ОСОБА_3 . Окрім нього, спадщину також прийняв ОСОБА_2 , який є сином ОСОБА_3 та в силу ст.1241 ЦК України має обов`язкову частку у спадщині. Розмір обов`язкової частки ОСОБА_2 становить 1/8 частину, оскільки право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 могли мати четверо її дітей: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , який спадщину не прийняв, та ОСОБА_5 , який помер у 2002 році, частка у спадщині кожного із них у разі спадкування становила б по 1/4 частині.

З урахуванням обов`язкової частки ОСОБА_2 у спадщині, його частка, як спадкоємця за заповітом, становить 7/8 частини.

Оскільки нотаріус відмовив йому в оформлені спадкових прав за заповітом на спірну земельну ділянку, тому просить захистити його право на спадщину в судовому порядку та визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 право власності на 7/8 частини земельної ділянки площею 4,14 га, кадастровий номер :05:025:0017, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах Старокостянтинівської міської ради (до створення об`єднаної територіальної громади Губчанської сільської ради) Хмельницької області, що належала ОСОБА_3 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ХМ №006501, виданого 11 квітня 2005 року Старокостянтинівською районною державною адміністрацією Хмельницької області.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 грудня 2024 року у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Віхерко Н.О. подала заяву про розгляд справи у її та позивача відсутності, просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 , який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив, у визначений судом строк відзив не подавав.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належала земельна ділянка площею 4,14 га, кадастровий номер :05:025:0017, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах Старокостянтинівської міської ради (до створення об`єднаної територіальної громади Губчанської сільської ради) Хмельницької області, на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ХМ №006501, виданого 11 квітня 2005 року Старокостянтинівською районною державною адміністрацією Хмельницької області.

Вказаний Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ХМ №006501 зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №71.

Відомості про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 містяться також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 17328196 від 02 листопада 2016 року.

06 лютого 2014 року ОСОБА_3 склала заповіт такого змісту: «Я, ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , що народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 Губча Старокостянтинівського району Хмельницької області на випадок своєї смерті роблю таке розпорядження: Все моє майно, що буде належати мені на день моєї смерті і на що я за законом буду мати право, а саме житловий будинок з надвірними будівлями, державний акт на право власності на земельну ділянку серія ХМ №006501, державний акт на право приватної власності на землю серія ХМ 01516, ощадні книжки, акції АЗАТ «Вікторія» заповідаю синові ОСОБА_1 , який проживає в с. Губча Старокостянтинівського району Хмельницької області».

Вказаний заповіт посвідчений секретарем Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області Ткачук Н.С., зареєстрований в реєстрі під №5 та 07 квітня 2014 року зареєстрований у Спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори) за №55946724 і значиться як чинний.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 4,14 га, кадастровий номер :05:025:0017, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах Старокостянтинівської міської ради (до створення об`єднаної територіальної громади Губчанської сільської ради) Хмельницької області, яка належала їй на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ХМ №006501, виданого 11 квітня 2005 року Старокостянтинівською районною державною адміністрацією Хмельницької області.

На день смерті ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала одна за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області №268 від 13 березня 2019 року.

22 липня 2017 року за заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини за законом на обов`язкову частку, Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою Хмельницької області заведено спадкову справу №464/2017 після смерті ОСОБА_3 .

Крім того, 26 липня 2017 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 до нотаріуса звернувся позивач ОСОБА_1 .

Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до нотаріуса не звертались.

10 грудня 2024 року державний нотаріус Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Заворотна Т.В. надала ОСОБА_1 письмове роз`яснення, в якому зазначила, що згідно поданого ним заповіту від 06 лютого 2014 року, реєстровий номер 5, предметом спадкування зазначено Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ХМ №006501, тоді як предметом спадкування має бути конкретна земельна ділянка, у зв`язку з чим рекомендувала звернутись до суду з приводу тлумачення заповіту.

Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Спірні правовідносини стосуються захисту спадкових прав позивача, як спадкоємця за заповітом, пов`язаних із наявністю заповіту, складеного на його ім`я.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно частини 1 статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

В Україні діє принцип свободи заповіту. Він означає, що заповідач має право заповідати належне йому майно будь-якій особі.

Також заповідач має право на призначення спадкоємців, тобто заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України.

Судом встановлено, що сторони не здійснюють тлумачення заповіту на підставі частини першої статті 1256 ЦК України, тому таке тлумачення здійснюється судом.

Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини.

При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту.

Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №467/356/19, від 30 вересня 2022 року у справі №165/3014/20.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З огляду на викладене тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби.

У постановах Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі №474/454/18, від 01 травня 2024 року у справі №501/4300/19 зазначено, що «тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді власне позовної вимоги про тлумачення змісту заповіту, так і, зокрема, при розгляді позовної вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини; з урахуванням того, що зміст заповіту може містити розпорядження про призначення спадкоємця (спадкоємців) і/або визначення спадкового майна (спадщини), то і тлумачення змісту заповіту може здійснюватися щодо таких розпоряджень заповідача».

Отже, тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді справи з такими позовними вимогами, так і при розгляді справ щодо спадкування без заявлення таких позовних вимог, що не буде виходом судами за межі позовних вимог.

Таким чином, оскільки до предмету доказування по цій справі відноситься визначення спадкової маси при спадкуванні за заповітом, що, серед іншого, вимагає з`ясування обсягу майна, спадкування якого відбувалося за заповітом, то суд вважає за необхідне розтлумачити заповіт та визначити спадкову масу.

Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця.

Відповідно до статей 177, 181, 182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки. Право власності на земельні ділянки як нерухому річ підлягає державній реєстрації.

Згідно зі статтями 11, 328 ЦК України, статті 81 ЗК України, в редакції чинній станом на 11 квітня 2005 року (дата видачі державного акта), право власності на земельну ділянку громадяни набувають на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) тощо.

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України, у вищезазначеній редакції, право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами.

Таким чином, право власності на земельну ділянку виникає на підставі правопороджуючих фактів (правочинів, адміністративних актів тощо), а посвідчується таке право державними актами. Як наслідок, до спадщини входять не документи, що посвідчують право, зокрема державні акти про право власності на земельну ділянку, а права на саму земельну ділянку як об`єкт цивільних прав. Відсутність у заповіті прямого посилання на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та зазначення серії та номера державного акта, на підставі якого така земельна ділянка належить спадкодавцю, не відміняє дійсної волі заповідача щодо настання реальних наслідків вчиненого ним правочину, що в разі його смерті позивач успадкує земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року у справі №467/356/19.

За своїм змістом намір (волевиявлення) ОСОБА_3 був спрямований на те, щоб залишити позивачу у спадок земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на яку у неї на момент складання заповіту було право, посвідчене Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ХМ №006501.

За таких обставин суд дійшов висновку, що зміст заповіту, складеного заповідачем ОСОБА_3 06 лютого 2014 року на користь ОСОБА_1 , посвідченого секретарем Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області Ткачук Н.С., зареєстрований в реєстрі під №5 та 07 квітня 2014 року зареєстрований у Спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори) за №55946724, є таким, що містить особисте розпорядження спадкодавця, згідно з яким ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 саме земельну ділянку площею 4,14 га, кадастровий номер :05:025:0017, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах Старокостянтинівської міської ради (до створення об`єднаної територіальної громади Губчанської сільської ради) Хмельницької області, яка належала їй на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ХМ №006501, виданого 11 квітня 2005 року Старокостянтинівською районною державною адміністрацією Хмельницької області.

Таким чином, предметом спадкування ОСОБА_1 за заповітом від 06 лютого 2014 року є вищезазначена земельна ділянка.

Частиною першою статті 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.

При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу.

За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини.

Зазначене узгоджується з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», в якому судам роз`яснено, що при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги.

Отже, за правилами ЦК України до таких спадкоємців слід також відносити спадкоємців, які відмовилися від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємці за правом представлення (стаття 1266 ЦК України).

Тобто, при обчисленні розміру обов`язкової частки слід ураховувати всіх спадкоємців за

законом, які могли б спадкувати, якщо порядок спадкування не був би змінений заповітом.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №292/389/17.

Таким чином, оскільки на день відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 , сину спадкодавиці ОСОБА_3 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виповнилось 66 років, тому він відноситься до осіб, які в силу вимог частини першої статті 1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку у спадщині.

ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті матері шляхом подачі 22 липня 2017 року нотаріусу відповідної заяви про прийняття спадщини, тому з урахуванням умов заповіту ОСОБА_3 , він має право на обов`язкову частку у спадщині.

При визначені розміру обов`язкової частки у спадщині, суд виходить з того, що на час відкриття спадщини були живі діти померлої ОСОБА_3 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Крім того, у ОСОБА_3 також був син ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , та двоє онуків ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , які спадкували б частку спадщини за правом представлення, яка б належала їх померлому батькові ОСОБА_5 , тому розмір обов`язкової частки у спадщині становить 1/8 частини, а саме 1/2 частини від тієї частки (від 1/4 частки), яку мав успадкувати кожен із чотирьох спадкоємців ОСОБА_3 за законом за відсутності заповіту.

Отже, з урахуванням викладеного, розмір обов`язкової частки відповідача ОСОБА_2 у спадщині складає 1/8 частини, а розмір частки позивача ОСОБА_1 за заповітом складає 7/8 частини.

Таким чином, позов ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим, підтверджується належними та допустимими доказами та підлягає задоволенню, в зв`язку із чим за ОСОБА_1 слід визнати в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 7/8 частини земельної ділянки площею 4,14 га, кадастровий номер :05:025:0017, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 260-263 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 7/8 частини земельної ділянки площею 4,14 га, кадастровий номер :05:025:0017, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, яка належала ОСОБА_3 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ХМ №006501, виданого 11 квітня 2005 року Старокостянтинівською районною державною адміністрацією Хмельницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Текст рішення складено 14 травня 2025 року.

Суддя: