Придніпровський районний суд м.Черкаси
Номер провадження2/711/527/25
РІШЕННЯ
14 квітня 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Кондрацької Н.М.
при секретарі Мелещенко О.В.,
відповідача ОСОБА_2 ,
представника позивача ОСОБА_3
представника відповідача ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 18.10.2023, -
До Придніпровського районного суду міста Черкаси звернулась з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 18 жовтня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , був укладений усний договір позики грошових коштів. На підтвердження укладення зазначеного правочину, відповідачем у справі було власноруч написано розписку, відповідно до якої позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в сумі 12 550 доларів США. Також, згідно положень зазначеної розписки вбачається, що відповідачем були повернуті грошові кошти у розмірі 4 950 доларів США та 24.10.2023 року у розмірі 250 доларів США. Залишок у розмірі 7 300 доларів США, який визнається відповідачем, останній зобов`язувався повернути до жовтня 2024 року.
Разом з тим, ані станом на 31.10.2024 року ані після визначеної Сторонами дати, відповідачем у справі не виконано зобов`язання з повернення боргу.
Як було зазначено вище, відповідач отримав від позивача гроші в сумі 12 500 доларів США.
Разом з тим, станом на день складання позовної заяви про стягнення боргу (20.11.2024), офіційний курс валют долара США по відношенню до гривні складає 41,3310 грн/USD.
За таких обставин, залишок суми боргу у розмірі 7 300 тисяч доларів США, станом на день звернення до суду складає - 301 716 грн. 30 коп.
Згідно з архівних даних Національного банку України, офіційний курс валют долара США станом на 18.10.2023 року по відношенню до гривні складав 36, 4507 грн/USD.
3 вищевикладеного вбачається наявність загального розміру курсової різниці у розмірі 35 626 грн. 19 коп.
Відповідно до частини першої стаття 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим частина друга цієї норми допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
За умовами укладеної між сторонами у справі боргової розписки вбачається, що курсова різниця входить до суми несплаченого боргу за рахунок валютних коливань в бік збільшення.
З огляду на викладене, грошове зобов`язання має прив`язку до еквіваленту в іноземній валюті. За таких обставин розмір грошових коштів, які підлягають стягненню залежить саме від дати здійснення фактичного виконання зобов`язання (повернення грошових коштів). Отже, враховуючи те, що розмір гривневого еквіваленту наявного боргу прав перераховується (коригується) станом на дату, що передує даті саме фактичної сплати боргу з урахуванням курсу долара США до гривні, втрати Кредитора від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, зокрема і у разі порушення Боржником своїх зобов`язань за Договором, відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
Представником відповідача до суду 24.01.2025 подано відзив, у якому зазначається, що
відповідач повністю не погоджується із наведеними Позивачем обставинами, заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного.
Станом на 24.10.2023 року Відповідачем повернуто частину грошових коштів в розмірі 5200 доларів США, та залишок боргу складає 7350 доларів США, що підтверджується самою розпискою та не заперечується Позивачем.
Крім того Відповідач повернув Позивачу: 11.01.2024 року 500 доларів США; 11.04.2024 року 1000 доларів США; 04.10.2024 року 120 доларів США. Про повернення зазначених сум Позивачем не зазначається в позовній заяві, але факт здійснення зазначених розрахунків підтверджується відповідними скріншотами переписки між Позивачем та Відповідачем, які додаються до відзиву.
27 лютого 2016 року, Позивач та Відповідач уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, від 27.02.2016 року, актовий запис № 148. 02 вересня 2024 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/3997/24, шлюб між Позивачем та Відповідачем розірвано.
У шлюбі були народженні діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Більшість часу перебування у шлюбі Позивач не працювала. Займалась здебільшого доглядом та вихованням дітей. В свою чергу обов`язки з утримання сім`ї, в тому числі заробляння коштів покладались на Відповідача.
У шлюбі Позивач з Відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка була спільною сумісною власністю Позивача та Відповідача. 1/2 частки зазначеної квартири, Відповідач 18.10.2023 року подарував Позивачу, відповідно до договору дарування від 18.10.2023 року. Зазначені дії Відповідача були вчиненні виходячи із інтересів родини.
Отже, після розірвання шлюбу, враховуючи принцип розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю за взаємною згодою, та принцип рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, Позивач має право на повернення Позивачу за договором позики ? від суми займу, що складатиме її частку у праві спільної сумісної власності згідно з законом.
З точки зору Відповідача, звернення Позивача з зазначеною позовною заявою є лише створенням різноманітних незручностей для Відповідача. З моменту розлучення стосунки між Позивачем та Відповідачем погіршились, Позивачем створювались штучні перепони задля спілкування з дітьми, потім звернення до суду для нарахування та стягнення аліментів, Рішення Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/5726/24, хоча гроші на їх утримання Відповідач надає і без рішення про стягнення аліментів. Для врегулювання питання спілкування з дітьми Відповідачу довелося звертатись в органи опіки та піклування, про що було винесено Розпорядження № 1 від 02.01.2025 року про вирішення питання щодо участі батька у вихованні малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Підсумовуюче викладене Відповідач вважає позовні вимоги Позивача не обґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.
Судом 05.02.2025 отримано від представника позивача відповідь на відзив. Згідно поданого указується, що посилання відповідача на норми сімейного законодавства не стосуються предмету спору та не входять в предмет доказування, викладені обставини не спростовують позовні вимоги.
Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задоволити. Представник зазначила, що кошти, які належали позивачу, за розпискою передані, але у визначений строк не були повернуті. Оскільки строки порушені, то підлягають до стягнення кошти, з врахуванням грошової різниці. Не заперечувала, що курс долара США до гривні вже врахований у перерахунку долара до гривні на дату подання позову до суду. Зазначення суми у прохальній частині у розмірі 7300 доларів США є опискою, правильно просять стягнути 7350 доларів США. Позивач окремо повідомила, що відповідач винен набагато більше, але саме така сума, яка була зазначена у розписці, і є узгодженою між нею та відповідачем. Кошти були її особистими, отриманими до укладання шлюбу. Оригінал розписки перебуває у неї. Повернуті кошти відповідачем зазначені у розписці, інших коштів він не повертав. Не заперечує, що кошти могли надаватись відповідачем дітям або він щось купував, але це не були кошти, які він віддавав на повернення боргу. Позивач була та є наразі офіційно працевлаштована.
Представник відповідача та відповідач заперечували щодо задоволення позовних вимог. Представник зазначив, що кошти є власністю подружжя, їх накопиченням, отриманими від діяльності відповідача. Відповідач працював, а дружина не працювала, виховувала дітей, доглядала за ними. Відповідач не заперечував того, що ним була написана розписка у той час, коли сторони перебували у шлюбі, але проживали окремо. Розписка написана на прохання дружини, оскільки вона побоювалась, що він їх не поверне. Відповідач на час отримання коштів та наразі не є працевлаштованим, докази здійснення підприємницької діяльності відсутні.
Заслухавши учасників процесу, свідка, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до наступних висновків.
Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Як зазначає позивач, відповідач свої зобов`язання по поверненню суми боргу не виконав.
Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, копію наданої боргової розписки та надавши їй належну оцінку, суд встановив, що вона підтверджує укладення між сторонами договору позики.
Представник відповідача та відповідач, заперечуючи щодо позовних вимог, посилаються на те, що фактично відповідач особисті кошти позивача в борг не отримував, отримані ним кошти належали подружжю, як спільне майно, набуте у шлюбі завдяки підприємницькій діяльності відповідача та у подальшому повідомляють, що частина коштів поверталась позивачу відповідачем та, те що ОСОБА_2 не здійснює підприємницьку діяльність. Однак, жодних належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог чи доведення своєї позиції суду стороною відповідача не надають.
Долучені ж до відзиву копії розпорядження Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 02.01.2025 № 1 Про вирішення питання щодо участі батька у вихованні малолітніх дітей та Договір дарування частки квартири від 18.10.2023 не відносять до предмету позову.
Суд критично оцінює доданий відповідачем скрін переписки з особою на ім`я ОСОБА_7 , як доказ того, що відповідач ОСОБА_2 здійснював повернення боргових коштів у сумі 120, 500 та 1000 доларів США, оскільки з неї не вбачається хто повертав кошти, кому та на підставі чого.
З іншої сторони, сторона відповідача, користуючись своїм правом та долучаючи цей доказ, зазначає, що початкова сума боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_8 станом на 11.01.2024 року була 7250 доларів США.
Таку позицію представника відповідача та відповідача, суд уважає не послідовною та суперечливою.
Аналіз пояснень сторони відповідача в обґрунтування заперечень щодо позовних вимог, переконує суд, що стороною обираються поступово вдалі версії для свого захисту.
Такі спроби критично знижують рівень довіри до усіх інших пояснень.
Отже, доводи відповідача не спростовується факт укладення між сторонами договору позики і досягнення згоди щодо усіх його умов, оскільки підписання спірного договору позики було здійснено саме відповідачем, що і ним не заперечується.
Відповідачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували відсутність його волевиявлення на час укладення оспорюваного договору позики.
Відповідно, відповідач свої зобов`язання за вказаною розпискою не виконав, грошові кошти у визначений розпискою строк не повернув.
Підтвердження сплати позики частково або повністю протягом встановленого договором строку або після його спливу, чи факту виконання грошового зобов`язання перед позивачем у інший спосіб відповідачем не надано, доводів позивача відповідачем у встановленому порядку не спростовано та не надано доказів на спростування усіх обставин, на які посилається позивач.
Положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відтак, позовні вимоги про стягнення коштів за договором позики від 21.03.2021 у розмірі 7300 доларів США є доведеними та такими, що підлягають задоволенню.
Що стосується стягнення суми позики в іноземній валюті - доларах США, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 справа № 464/3790/16-ц зазначає, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає грошова сума у доларах США.
На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позивачем у позовній заяві доведені обставини, на які він посилається, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.
Щодо зазначення представником позивача про здійснення описки у цифровому виразі суми боргу, яка підлягає стягненню, а саме правильного 7350 доларів США, замість 7300, то суд зауважує, що у описовій частині позовних вимог позивачем ОСОБА_1 здійснено математичний розрахунок суми боргу 7300 доларів США по відношенню до гривні, враховуючи курс станом на 20.11.2024, 7300*41,331= 301716,30 (про що і зазначається у прохальній частині позовних вимог).
Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивачем заявлені позовні вимоги щодо стягнення боргу у розмірі 7300 доларів США, що еквівалентно 301716, 30 грн., отже суд задовольняє вимоги саме у такому розмірі.
Відповідно до означених раніше статей 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).
Стаття 524 ЦК України указує, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. При цьому також зазначено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Матеріали справи свідчать, що предметом укладеного між сторонами договору позики була іноземна валюта - долари США.
Застереження щодо повернення коштів в іншому еквіваленті - відсутні, як і не зазначені наслідки несвоєчасного повернення боргу.
Як вбачається зі змісту позову, сума основного боргу ОСОБА_9 , станом на дату подачі позову, становила 7300 доларів США, що було еквівалентно станом на 18.10.2023 266085 грн (7300*36,45), а станом на дату подання позову - 301716,30 грн (7300*41,331).
Розглядаючи позовні вимоги в цій частині суд враховує принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Таким чином, у позовних вимогах у цій частині слід відмовити.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Керуючись ст. ст. 526, 536, 530, 533, 553, 554, 610, 1046-1050 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354,355ЦПК України суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 18.10.2023 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_3 ) грошові кошти у розмірі 7300 (сім тисяч триста) доларів США, що на дату звернення до суду становить 301716 (триста одна тисяча сімсот шістнадцять) грн. 30 коп.
У решті позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст судового рішення складено 21.04.2025.
Головуючий: Н. М. Кондрацька