ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року м.Суми

Справа №581/471/24

Номер провадження 22-ц/816/579/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Філонової Ю. О.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.

в присутності:

представника відповідача ТОВ «ДІАМАНТ АГРО» адвоката Кошлякова Михайла Юрійовича ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІАМАНТ-АГРО»

на рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 07 серпня 2024 року у складі судді Сізова Д.В., ухваленого в сел. Липова Долина, Сумської області,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІАМАНТ-АГРО» про стягнення заборгованості по орендній платі та пені, розірвання договору оренди,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просило стягнути з ТОВ «ДІАМАНТ-АГРО» на свою користь заборгованість за договором оренди землі від 03 березня 2016 року (з урахуванням умов додаткової угоди) за 2018-2023 роки у загальному розмірі 1646 грн 84 коп., з яких: 1515 грн недоплаченої орендної плати, 131 грн 84 коп. пені, а також розірвати вказаний договір оренди землі та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис про державну реєстрацію права оренди, вчиненого на підставі зазначеного договору, стягнути судові витрати.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що як власник земельної ділянки, площею 1,3 га з кадастровим № :02:001:0219, 03 березня 2016 року уклала з ТОВ «ДІАМАНТ-АГРО» договір оренди землі. 15 грудня 2017 року між сторонами укладено додаткову угоду до вказаного договору оренди землі, відповідно до умов якої цей договір викладено у новій редакції. Умовами договору передбачено строк його дії до 31 грудня 2029 року; розмір орендної плати встановлено на рівні 4646 грн 28 коп., що становить 10% від нормативної грошової оцінки землі, яка повинна виплачуватися до 20 числа останнього у звітному році місяця; обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексації; у разі порушення строку виплати орендної плати, справляється пеня у розмірі 0,01% несплаченої суми за кожен день прострочення.

За користування земельною ділянкою у 2018-2023 роках товариство сплачувало орендну плату, але без урахування індексу інфляції, який, на думку сторони позивача, повинен застосовуватися на виконання положення договору оренди землі в частині індексації орендної плати. Навівши відповідні розрахунки, зазначає, що така недоплата у 2018 році становить 270 грн 26 коп., у 2019 році 04 грн 35 коп., у 2020 році 47 грн 96 коп., у 2021 році 465 грн 42 коп., у 2022 році 490 грн 80 коп., у 2023 році 236 грн 21 коп. Порушення вказаного грошового зобов`язання дає підстави для нарахування та стягнення пені.

Вказує, що відбулася систематична несплата орендної плати (два і більше випадки), яка охоплює випадки і систематичної сплати орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто неналежне виконання умов договору (невиконання), що є підставою для розірвання договору оренди землі.

Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 07 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ТОВ «ДІАМАНТ-АГРО» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди земельної ділянки від 03 березня 2016 року (з урахуванням додаткової угоди від 15 грудня 2017 року) за 2018-2023 роки у розмірі 1515 грн орендної плати, а також 131 грн 81 коп. пені.

Розірвано договір оренди земельної ділянки від 03 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ДІАМАНТ-АГРО» щодо оренди земельної ділянки, площею 1,3 га, з кадастровими № :02:001:0219.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «ДІАМАНТ-АГРО» на користь ОСОБА_1 2422 грн 40 коп. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ТОВ «ДІАМАНТ-АГРО» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що розгляд даної справи підлягав у загальному провадження, зважаючи на те, що позивачем заявлено, у томі числі, вимога немайнового характеру, тоді як судом розглянута в спрощеному позовному провадженні.

Вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно ототожнив застосування до обрахунку розміру орендної плати поняття індексації (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі») та індексу інфляції (ч.3 ст. 21 Закону України «Про оренду землі»), у зв`язку з чим зробив помилковий висновок, що у пункті 4.2 договору оренди землі від 03 березня 2016 року сторони обумовили, що обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки здійснюється з урахуванням індексації.

Звертає увагу на те, що пунктом 4.2 договору оренди землі визначено, що обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексації, а не з урахуванням індексів інфляції. Тобто, за умовами договору оренди землі, сторони поставили розмір орендної плати в залежність від розміру нормативно-правової оцінки та визначили цей розмір, як відсоток від нормативної грошової оцінки.

Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі №175/642/19, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Наголошує на тому, що після укладення додаткової угоди до договору оренди землі коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки не змінився, а тому орендна плата не переглядається і зміни до договору не вносилися.

Зазначає, що до об`єктів індексації, визначених Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» не відноситься дохід громадян у вигляді орендної плати за договором оренди земельної ділянки.

Стверджує, що товариство належним чином виконувало взяті на себе зобов`язання за договором оренди землі, оренда плата виплачувалася у визначеному договором розмірі, заборгованість зі сплати орендної плати перед позивачем відсутня, а вимогу про розірвання договору позивачем заявлено безпідставно.

Позивачем в установлений апеляційним судом строк, відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 1,3 га, з кадастровими №:02:001:0219, що розташована на території Синівської сільської ради Роменського (колишнього Липоводолинського) району Сумської області (а.с. 11).

03 березня 2016 року між ТОВ «ДІАМАНТ-АГРО» та ОСОБА_1 укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, строком на 7 років (а.с. 12-13).

15 грудня 2017 року між сторонами укладено додаткову угоду до вказаного договору оренди землі, відповідно до умов якої договір оренди землі викладений у новій редакції (а.с. 14-16).

Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 29 травня 2024 року вбачається, що 14 березня 2016 року за ТОВ «ДІАМАНТ-АГРО» зареєстровано право оренди належної ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 1,3 га, з кадастровим №:02:001:0219, номер запису про інше речове право: 14245463, індексний номер: 28708552, на підставі договору оренди землі від 03 березня 2016 року, строк дії договору до 31 грудня 2029 року (а.с. 16).

Пунктами 4.1, 4.2, 4.3 і 4.4 додаткової угоди до договору оренди землі передбачено, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 4646 грн 28 коп., що становить 10 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки здійснюється з урахуванням індексації. Орендна плата вноситься до 20 числа останнього у звітному році місяця. Розмір орендної плати переглядається щорічно у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни граничних розмірів орендної плати, визначених Податковим кодексом України, підвищення цін і тарифів, у тому числі внаслідок інфляції; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; у разі зміни нормативно-грошової оцінки земельних ділянок; в інших випадках, передбачених законом.

Із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб про суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 4 квітня 2024 року вбачається, що ТОВ «ДІАМАНТ-АГРО» нараховано до виплати ОСОБА_1 орендну плату: у 2018 році 4830 грн 29 коп.; у 2019 році 4830 грн 28 коп.; у 2020 році 4830 грн 28 коп.; у 2021 році 4646 грн 20 коп.; у 2022 році 5391 грн 54 коп.; у 2023 році 4646 грн 28 коп. (а.с. 17-23).

Із довідки ТОВ «ДІАМАНТ-АГРО» про сплату орендної плати від 21 червня 2024 року, вбачається, що ОСОБА_1 за договором оренди: у 2018 році нараховано до виплати 4830 грн 28 коп., у 2019 році нараховано до виплати 4830 грн 28 коп., у 2020 році нараховано до виплати 4830 грн 28 коп., у 2021 році нараховано до виплати 4830 грн 28 коп., у 2022 році нараховано до виплати 4830 грн 28 коп., у 2023 році нараховано до виплати 4830 грн 28 коп., після відрахування податків фактично сплачено за кожен із вказаних років по 3888 грн 38 коп. (а.с. 37).

Ухвалюючи рішення в частині стягнення з відповідача заборгованості зі сплати орендної плати з урахуванням індексації, суд першої інстанції виходив з того, що укладаючи договір оренди землі сторони обумовили, що обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням індексації. Аналіз змісту положень договору оренди вказує на відсутність у ньому порядку чи механізму обрахунку індексації орендної плати, тому суд вважає, що укладаючи договір оренди землі на більш ніж десятирічний строк із фіксованим розміром орендної плати орендодавець цілком правомірно очікувала здійснення виплат орендної плати з урахуванням індексації з метою часткової компенсації втрат від знецінення національної валюти та проходження інфляційних процесів в економіці.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами ( стаття 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі ст. 13 цього Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Істотними умовами договору оренди землі, в тому числі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»).

Частинами 1-3 статті 762 ЦК України визначено, що за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна.

За змістом ст.ст. 21, 22, 23 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Аналіз частини 3 статті 762 ЦК України дозволяє стверджувати, що договором найму або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Це правило розраховано на те, щоб на майбутнє можна було змінювати або навіть забезпечити автоматичну зміну розміру плати за користування. Зокрема, сторони в договорі найму можуть встановити, що: розмір плати за користування за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць; плата за користування підлягає індексації.

Хоча природа як індексації нормативної грошової оцінки, так і індексації орендної плати базується на індексі споживчих цін, обрахованих Державною службою статистики України, проте механізми їх застосування є різними як за правовим змістом, так і за суб`єктами застосування. Зокрема, індексація нормативної грошової оцінки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, із застосуванням певної методики (стаття 289 ПК України).

Отже, за загальним правилом, індексувати необхідно лише орендну плату, якщо інше не передбачено у договорі оренди. Індексація ж нормативної грошової оцінки має використовуватися, як правило, для визначення розміру земельного податку за відсутності договору оренди земельної ділянки. Якщо обов`язкова індексація нормативної грошової оцінки не визначена у договорі, то обчислення орендної плати відбувається відповідно до частини третьої статті 21 Закону України «Про оренду землі» (індексується лише орендна плата).

За загальним правилом, індексація орендної плати здійснюється шляхом корегування суми орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції у місяцях, що минули з дати визначення орендної плати за базовий місяць.

При цьому, базовим місяцем вважатиметься місяць, у якому востаннє змінювалася (чи підлягала перегляду) орендна плата, тобто місяць, з якого почала діяти нова нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі №925/457/23.

Зі змісту укладеної між сторонами додаткової угоди до договору оренди землі від 15 грудня 2017 року вбачається, що обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексації. Усупереч доводам апеляційної скарги обов`язкової індексації нормативної грошової оцінки, умовами укладеного між сторонами не передбачено.

Правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі №175/642/19 не є релевантною для спірних правовідносин. Крім того, висновки Верховного Суду викладені у цій постанові не узгоджуються з правовою позицією Великої Плати Верховного Суду, викладену у постанові від 05 лютого 2025 року у справі №925/457/23.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що невиплата орендної плати позивачу у повному обсязі, є підставою для розірвання укладеного між сторонами договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Пунктом «д» частини 1 статті 141 ЗК України передбачено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Велика Палата Верховного Суду України у постанові від 20 листопада 2024 року у справі №918/391/23 виснувала, що у разі якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначеного умовами договору оренди землі, тобто орендар допустив часткову несплату (недоплату) орендної плати, застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України - у разі істотності порушення договору іншою стороною.

Порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору.

У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору». Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Йдеться не лише про грошовий вираз зазначених втрат, зокрема й збитків, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2021 року у справі № 910/2861/18 та від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, у яких зазначено, що для застосування частини другої статті 651 ЦК України суд має встановити не лише факт порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно істотною є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати.

Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19).

Колегією суддів було встановлено, що дійсно відповідачем у 2018-2023 роках не були в повному обсязі виконані зобов`язання за договором оренди землі в частині виплати орендної плати з урахуванням індексації. Загальний розмір недоплаченої орендної плати, який просила позивач стягнути на свою користь, становить 1515 грн 00 коп., з 30689 грн 87 коп., що підлягав сплаті відповідачем, у відсотковому співвідношенні становить 5 %.

Зазначений розмір недоплаченої відповідачем орендної плати, на переконання колегії суддів, є незначним. У зв`язку з неповною сплатою орендної плати у 2018-2023 роках, позивач не була значною мірою позбавлена орендної плати, на яку вона розраховувала при укладенні договору.

Позиція сторін свідчить про те, що вони не дійшли згоди щодо порядку обрахунку розміру орендної плати з урахуванням індексації, що не було вирішено ними у позасудовому порядку.

Таким чином, зважаючи на те, що часткова несплата відповідачем орендної плати у 2018-2023 роках не призвела до істотного порушення умов укладеного між сторонами договору, колегія суддів не вбачає підстав для розірвання договору оренди землі від 03 березня 2016 року, з урахуванням змін внесених додатковою угодою до цього договору від 15 грудня 2017 року, та вважає, що стягнення з відповідача заборгованості із орендної плати буде ефективним та пропорційним способом захисту порушеного права позивача.

Також, колегією суддів не було встановлено порушення норм процесуального права, на яке посилається відповідач у доводах апеляційної скарги.

Так, суд першої інстанції при вирішенні питання призначення справи до судового розгляду, врахувавши характер спірних правовідносин, положення ч. 8 ст. 176 ЦПК України, ч. 5 ст. 19 ст. 274 ЦПК України, дійшов до обґрунтованого висновку, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Виходячи з викладеного, на підставі п. 3) та п. 4) ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог про розірвання договору оренди землі, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Підлягає зміні також рішення суду і в частині розподілу судових витрат.

Пропорційно до частки задоволених позовних, з відповідача на користь позивача належить стягнути 1211 грн 20 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Крім того, пропорційно до частки задоволених вимог апеляційної скарги відповідача, з позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1816 грн 80 коп. сплачений товариством за апеляційний перегляд рішення суду.

Відповідно до приписів п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню, що відповідає позиції Верховного Суду, викладеній в ухвалі від 5 червня 2024 року № 583/2206/23.

Керуючись ст.ст. 206, 255, 373, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІАМАНТ-АГРО» задовольнити частково.

Рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 07 серпня 2024 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІАМАНТ-АГРО» про розірвання договору оренди землі та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІАМАНТ-АГРО» про розірвання договору оренди землі.

Рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 07 серпня 2024 року змінити в частині розподілу між сторонами судових витрат.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІАМАНТ-АГРО» на користь ОСОБА_1 1211 гривень 20 копійок судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

В іншій частині рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 07 серпня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІАМАНТ-АГРО» 1816 гривень 80 копійок судового збору за апеляційний перегляд рішення суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складене 3 червня 2025 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Ю. О. Філонова