ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9942/24
провадження № 2/753/1628/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т. О. з секретарем судового засідання Лузовою І. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представники позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 , представник відповідача: ОСОБА_5 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

21.05.2024 ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивачка) звернулась до суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 (далі також - ФОП ОСОБА_4 , відповідачка) про поновлення на роботі на посаді організатора позашкільної виховної роботи з дітьми початкового навчально-виховного закладу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.06.2023 по день поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди в розмірі 34 425 грн.

Позов обґрунтований такими обставинами. З 18.10.2022 позивачка працювала в ФОП ОСОБА_4 на посаді організатора позашкільної виховної роботи з дітьми початкового навчально-виховного закладу. Починаючи з 12.02.2023 позивачка знаходилась на лікарняному у зв`язку з вагітністю. В кінці квітня після народження дитини позивачка звернулась до відповідачки з проханням надати довідку про розмір заробітної плати, необхідну для оформлення соціальних виплат. Тоді ж вона дізналась про те, що її звільнено з роботи з власним бажанням ще 05.06.2023, а 29.04.2024 їй було видано трудову книжку із записом про звільнення. Своє звільнення з роботи позивачка вважає незаконним посилаючись на те, що заяву про звільнення з роботи вона не писала і з наказом про звільнення її не ознайомлювали.

Ухвалою суду від 06.06.2024 позовну заяву залишено без руху з підстав її подання без додержання вимог, викладених у статті 177 ЦПК України - ненадання копії позовної заяви та документа, що підтверджує сплату судового збору (а.с. 8-9).

Ухвалою суду від 12.09.2024 позовну заяву визнано неподаною та повернуто у зв`язку з неусуненням недоліків позовної заяви (а.с. 17-18).

Постановою Київського апеляційного суду від 13.11.2024 ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 12.09.2024 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 37-38).

Ухвалою суду від 06.12.2024 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (а.с. 66-67).

10.01.2025 від представника відповідачки надійшла заява із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та відзив на позовну заяву (а.с. 72-73, 76-79).

У відзиві представник відповідачки заперечив проти вимог позову та просив у їх задоволенні відмовити пославшись на те, що звільнення позивачки з роботи було проведено на законних підставах і з додержанням визначеної трудовим законодавством процедури, а строк звернення до суду з даним позовом пропущено. Мотивував свої заперечення тим, що позивачку було звільнено з роботи на підставі її власноручної заяви, у день звільнення її було ознайомлено з наказом про звільнення під підпис, видано його копію та трудову книжку. В той же день з позивачкою було проведено повний розрахунок у зв`язку зі звільненням. Починаючи з 06.06.2023 позивачка на роботу не виходила. Твердження позивачки про те, трудову книжку було отримано нею 29.04.2024 від невідомої особи не відповідає дійсності. Насправді позивачка зверталась до бухгалтера-діловода ОСОБА_6 з проханням виправити запис у трудовій книжці в частині підстав звільнення (замість звільнення за власним бажанням на звільнення за угодою сторін), однак у цьому їй було відмовлено. За міркуванням представника при пред`явленні даного позову позивачка скористалась тим, що у квітні - на початку травня 2024 р. від чоловіка відповідачки їй стало відомо про втрату її заяв про прийом на роботу і про звільнення.

16.01.2025 суд постановив ухвалу про залишення заяви із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без задоволення та розгляд справи в судовому засіданні 13.02.2025 (а.с. 110-111).

В судове засідання 13.02.2025 позивачка не з`явилась без повідомлення причин неявки, від представника відповідачки надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим суд відклав розгляд справи на 17.03.2025 (а.с. 115-116, 118).

В судовому засіданні 17.03.2025 суд заслухав вступні промови позивачки та представника відповідачки, зобов`язав останнього надати оригінали документів, доданих до відзиву, та довідку форми ОК-5, у зв`язку з чим оголосив перерву до 28.04.2025 (а.с. 125-127).

23.04.2025 від представника позивачки надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 129).

В судовому засіданні 28.04.2025 суд прийняв до розгляду надані представником відповідачки документи та оголосив перерву до 13.05.2025 (а.с. 136-137).

05.05.2025 від представника позивачки надійшли клопотання про долучення доказів та про витребування доказів (а.с. 161-164, 172-176, 191).

В судовому засіданні 13.05.2025 суд прийняв до розгляду копії свідоцтв про народження дітей позивачки та посвідчення багатодітної сім`ї, у прийнятті до розгляду інших доказів відмовив з підстав їх подання з пропущенням строку, встановленого частиною другою статті 83 ЦПК України, та невідповідності критерію належності доказів, відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів та заявленого безпосередньо в судовому засіданні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з підстав їх подання з пропущенням строку, встановленого частиною першої статті 84 ЦПК України (а.с. 193-195).

В суді позивачка, а у подальшому - її представники, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Згідно з особистими поясненнями позивачки, свої трудові обов`язки під час роботи у відповідачки вона виконувала до 31.03.2024 включно, після чого пішла у відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами. Останній раз їй виплатили заробітну плату 30.03.2024, після чого жодних коштів вона не отримувала. Стверджувала, що заяву про звільнення не подавала, а про звільнення дізналась із запису у трудовій книжці, яка була їй видана 01.05.2024.

Представник відповідачки позов не визнав пославшись на обставини та обґрунтування, наведені у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши учасників справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 26.02.2016 ОСОБА_4 зареєстрована та взята на облік як фізична особа-підприємець за різними видами економічної діяльності, серед яких освіта у сфері спорту та відпочинку, інші види освіти, н.в.і.у. (основний), діяльність фітнес-центрів (а.с. 61-62).

Відповідно до наказу ФОП ОСОБА_4 від 18.10.2022 № 2-к ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду організатора позашкільної виховної роботи з дітьми початкового навчально-виховного закладу із встановленням неповного робочого часу (робочі дні з понеділка по п`ятницю з 9:00 до 13:00 з оплатою пропорційно відпрацьованому часу) (а.с. 84).

Наказом від 05.06.2023 № 3-к ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням (а.с. 83).

На підставі зазначених наказів до трудової книжки позивачки внесені записи про період її роботи у ФОП ОСОБА_4 (а.с. 50-51).

Основний закон України проголошує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).

Вказані конституційні положення знайшли своє закріплення у Кодексі законів про працю України (далі - КЗпП України) та інших законодавчих нормах, які регулюють трудові відносини.

Частина перша статті 21 КЗпП України дає визначення трудового договору як угоди між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно частини першої статті 38 цього Кодексу працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже за змістом наведених нормативних положень звільнення за власним бажанням - це безумовне право працівника, яке він може реалізувати в будь-який момент за власною волею шляхом подання роботодавцю письмової заяви, якою працівник попереджує роботодавця про небажання продовжувати трудові відносини.

Подання працівником такої заяви та відсутність обставин, передбачених частиною другою статті 38 КЗпП України (якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору) зумовлює обов`язок роботодавця видати наказ про звільнення працівника з роботи за власним бажанням.

Норма частини першої статті 47 КЗпП України покладає на роботодавця обов`язок у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки… (частина перша статті 83 КЗпП України, стаття24 Закону України «Про відпустки»)

За принципом змагальності цивільного судочинства кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення і щодо яких у учасників справи виникає спір (статті 12, 76-81 ЦПК України).

Докази згідно вимог статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України мають бути належними, допустимими і достовірними, а в своїй сукупності - також достатніми, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування.

У справах про звільнення тягар доказування правомірності звільнення покладається на роботодавця, а відтак саме ФОП ОСОБА_4 повинна довести, що звільнення позивачки за статтею 38 КЗпП України відповідало її волевиявленню.

З наданого відповідачкою на підтвердження вказаної обставини наказу про звільнення від 05.06.2023 № 3-к убачається, що позивачка була ознайомлена з його змістом, про що свідчить її власноручний підпис у відповідній графі (а.с. 83).

Факт проставлення позивачкою підпису під зазначеним наказом без жодних зауважень і заперечень є належним і достатнім доказом того, що вона в повній мірі розуміла та усвідомлювала його суть.

Згідно з даними табелю обліку використання робочого часу за 2023 рік у травні позивачкою відпрацьовано 23 робочих дні, а у червні - 3 робочих дні (а.с. 104).

У день звільнення з позивачкою проведено повний розрахунок як це передбачено статтею 116 КЗпП України, що підтверджується підписаним нею видатковим касовим ордером від 05.06.2023, відповідно до якого їй виплачено грошові кошти в загальному розмірі 4 331,87 грн, що включає заробітну плату за травень-червень 2023 р. та компенсацію за невикористану відпустку (а.с. 88).

30.06.2023 ФОП ОСОБА_4 видала ОСОБА_1 довідку про дохід за період з 01.01.2023 по 05.06.2024 (а.с. 94), що також є доказом звільнення її з роботи у зазначену дату.

Оскільки позивачка в судовому засіданні заявила, що виконувала свої трудові обов`язки і отримувала заробітну плату до березня 2024 р., суд з метою виконання завдання цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша, друга статті 2 ЦПК України), запропонував надати для огляду наявну у неї Довідку ОК-5 - індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Зазначену пропозицію позивачка відхилила, у зв`язку з чим обов`язок надання такої довідки суд поклав на відповідачку не урахувавши при цьому неможливість її отримання роботодавцем.

Відтак на вимогу суду щодо надання відомостей про суми нарахованої позивачці заробітної плати та періоди її нарахування представником відповідачки було надано документи податкової звітності ФОП ОСОБА_4 , на підставі яких формуються дані Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с. 133-155).

Дослідженням податкової звітності відповідачки за другий квартал 2023 р. установлено, що наявні у ній відомості про момент припинення трудових відносинз позивачкою, про кількість відпрацьованих нею у травні та червні 2023 р. робочих днів і виплачену їй у день звільнення суму заробітної плати повністю узгоджуються з даними наказу про звільнення,табеля обліку використання робочого часу та видаткового касового ордера.

Що стосується самої заяви позивачки про її звільнення з роботи за власним бажанням, то в матеріалах справи цього документа немає, однак суду надані докази на підтвердження факту його втрати.

Такі докази містяться в отриманих на адвокатський запит представника відповідачки копіях документів, складених Шевченківським УП ГУНП у м. Києві за результатами розгляду заяви ОСОБА_7 про втрату сумочки (барсетки) з ключами та документами (запис в Журналі єдиного обліку за № 31810 від 12.06.2023), а саме: у довідці дільничного офіцера поліції; у протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 12.06.2023; у поясненнях ОСОБА_7 щодо обставин втрати майна, з яких убачається, що серед інших документів у сумочці знаходились заяви двох працівників ФОП ОСОБА_4 з кадрових питань, у тому числі заяви позивачки про прийняття на роботу і про звільнення (а.с. 99-103).

Всупереч доводам представника позивачки зазначені докази є достатніми для підтвердження існування непереборних обставин, які унеможливили надання в розпорядження суду заяви, що послугувала підставою для видання наказу про звільнення позивачки за статтею 38 КЗпП України.

Позивачка в суді не спростовувала факт підписання нею документів, пов`язаних зі звільненням з роботи, натомість її представник в останньому судовому засіданні заявив про те, що підпис позивачки у наказі про звільнення їй не належить, та з метою доведення своїх заперечень клопотав про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Розглядаючи зазначене клопотання суд взяв до уваги, що його було подано після закінчення строку, встановленого процесуальним законом, та без обґрунтування неможливості його подання у встановлений строк, і на цій підставі відмовив у його задоволенні.

Також представник позивачки заявляв клопотання про долучення до матеріалів справи скрін-шотів зі сторінки позивачки у соціальній мережі Instagram з її фотозображеннями у спортивному клубі за період з червня 2023 р. по березень 2024 р. стверджуючи, що запис у трудовій книжці позивачки про займану нею посаду не відповідає дійсності і його було внесено на її прохання, а фактично вона працювала у ФОП ОСОБА_4 спортивним тренером.

Водночас жодних логічних та переконливих пояснень з приводу причин незазначення наведеної обставини у позовній заяві та відсутності згадки про це в особистих поясненнях позивачки ним не було надано.

Зважаючи на викладене, суд розцінив фото як неналежні докази і з цієї підстави та з підстави їх подання з пропущенням встановленого процесуальним законом строку відмовив у їх прийнятті до розгляду.

Інших фактів та даних, які б відносились до предмету доказування у цій справі, позивачка та її представники не навели і доказів на їх підтвердження не надали.

Суд також бере до уваги, що особисті пояснення позивачки, зокрема, в частині моменту припинення виконання нею трудових обов`язків по причині тимчасової непрацездатності у зв`язку з вагітністю та пологами та дати отримання трудової книжки суперечать обставинам, викладеним у позовній заяві, та даним медичного висновку про тимчасову непрацездатність (а.с. 85-86).

Водночас зміст доданого до позовної заяви обгрунтування та розрахунку розміру моральної шкоди (а.с. 54-55), який містить посилання на факт звернення позивачки щодо її звільнення з роботи за угодою сторін (абзац 3), узгоджується з поясненням відповідачки з цього приводу.

Вказані невідповідності і протиріччя дають підстави для обґрунтованого сумніву у достовірності фактичних підстав позову в цілому.

Отже ураховуючи, що надані відповідачкою докази в своїй сукупності підтверджують, що звільнення позивачки з роботи за статтею 38 КЗпП України відповідало її волевиявленню, і ця обставина нею не спростована, суд відмовляє у задоволенні вимог позову про поновлення на роботі з підстав їх необґрунтованості та недоведеності.

Вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги про поновлення на роботі, а тому правові підстави для їх задоволення також відсутні.

Питання дотримання позивачкою строку звернення до суду з даним позовом суд не досліджував, оскільки необґрунтованість і доведеність позовних вимог є визначальною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

З огляду на результат розгляду справи суд на підставі статті 141 ЦПК України залишає за позивачкою сплачений нею судовий збір та усі витрати, пов`язані з розглядом справи.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:

Повне рішення складене 02.06.2025.