Справа № 939/2271/23
РІШЕННЯ

Іменем України

20 травня 2025 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючої судді Герасименко М.М.,

за участю секретаря Рассказової М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Бородянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Бучанська міська рада Київської області, про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що з 14 травня 2000 року по 22 жовтня 2020 року він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу вони мають трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Він (позивач) був священиком у Громаді парафіян святих Косьми і Даміана УПЦ в селищі Бабинці, а тому у грудні 2007 року його дружина - ОСОБА_2 звернулася до Бабинецької селищної ради Київської області із заявою про переоформлення на її ім`я земельної ділянки площею 0,15 га, наданої під будівництво індивідуального житлового будинку на ім`я Громади парафіян святих Косьми і Даміана УПЦ в АДРЕСА_1 . Рішенням Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області від 14 грудня 2007 року вирішено переоформити вказану земельну ділянку з Громади парафіян святих Косьми і Даміана УПЦ на ім`я ОСОБА_2 . У подальшому на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 22 квітня 2014 року реєстраційною службою Бородянського районного управління юстиції Київської області, за відповідачкою було зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку площею 0,1391 га, кадастровий номер :03:001:0233, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . За час шлюбу на вказаній земельній ділянці ним та відповідачкою за рахунок спільних коштів було побудовано житловий будинок, який було введено в експлуатацію та зареєстровано за відповідачкою 21 березня 2016 року. Крім того, рішенням Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області від 03 жовтня 2019 року відповідачці надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а 12 грудня 2019 року прийнято рішення, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачки загальною площею 0,1742 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:001:0263, яка розташована в АДРЕСА_2 , однак відповідачка до цього часу не здійснила реєстрацію права приватної власності на вказану земельну ділянку. Зазначив, що оскільки вказане майно набуто ними у період шлюбу, одна із земельних ділянок хоч і приватизована відповідачкою, проте на ній розташований побудований ними у період шлюбу житловий будинок, а тому вважає, що вказане майно підлягає поділу та просив визнати за ним право власності на частину житлового будинку та частину земельної ділянки площею 0,1391 га, кадастровий номер :03:001:0233, що знаходяться в АДРЕСА_2 , а також частину земельної ділянки площею 0,1742 га, кадастровий номер :03:0263, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 02 листопада 2023 року було відкрито провадження у даній справі та ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 11 листопада 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Ковальчук Н.Л. позов підтримали та просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзив на позов не подала.

Третя особа Бучанська міська рада свого представника в судове засідання не направила, про причини неявки суд не повідомила, про час і місце проведення судового засідання повідомлена належним чином.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Оскільки відповідач та третя особа не повідомили про причини своєї неявки, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили, у суду наявні відомості про належне їхнє повідомлення про дату, час і місце цього засідання, тому причин для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд не вбачає і вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що з 14 травня 2000 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (т. 1 а.с. 19).

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 22 жовтня 2020 року шлюб між сторонами розірвано (т. 1 а.с. 18).

Рішенням одинадцятої сесії п`ятого скликання Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області від 14 грудня 2007 року переоформлено на ім`я ОСОБА_2 під будівництво індивідуального житлового будинку земельну ділянку площею 0,15 га, що розташована в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 20).

Рішенням двадцятої сесії п`ятого скликання Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області від 24 листопада 2009 року затверджено технічну документацію та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,15 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 172-174).

Згідно інформації з поземельної книги, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 22 квітня 2014 року реєстраційною службою Бородянського районного управління юстиції Київської області (номер відомостей про речове право: 5424257), за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1391 га, кадастровий номер :03:001:0233, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 21-22, т. 2 а.с. 9, 152-162, 163-168).

Позивач стверджує, що за час шлюбу на вказаній земельній ділянці ним та відповідачкою за рахунок спільних коштів було побудовано житловий будинок, який було введено в експлуатацію та зареєстровано за відповідачкою 21 березня 2016 року. Вказані доводи не спростовані стороною відповідача.

Як вбачається з Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на житловий будинок загальною площею 172,3 кв.м., житловою площею 67,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване 21 березня 2016 року за ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 21-22, т. 2 а.с. 8). Підставою реєстрації є декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер 84, виданий 15.12.2015, видавник ДАБІ у Київській області, що підтверджено наданою суду копією вказаної декларації (т. 2 а.с. 22-23, 24).

З досліджених судом доказів вбачається, що впродовж подружнього життя сторони за спільні кошти побудували новий об`єкт нерухомого майна, який у встановленому законом порядку було введено в експлуатацію, та зареєстровано за відповідачем.

Таким чином даний житловий будинок є спільним майном подружжя.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Як передбачено статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Як визначено ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

У разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті (ч. 1 ст. 120 ЗК України).

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із державного земельного фонду, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності дружини або чоловіка, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».

У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Враховуючи наведені положення норм матеріального права, суд дійшов висновку, що хоча спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0233 і набута у приватну власність ОСОБА_2 , однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до позивача ОСОБА_1 переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне поділити спільне сумісне майно бувшого подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та визнати за останніми право власності по частині за кожним на житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,1391 га, кадастровий номер :03:001:0233, що знаходяться в АДРЕСА_2 , а тому позов у вказаній частині підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині поділу майна подружжя, зокрема земельної ділянки, площею 0,1742 га, кадастровий номер :03:0263, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в АДРЕСА_2 , судом встановлено таке.

Рішенням тридцять п`ятої сесії сьомого скликання Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області від 03 жовтня 2019 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у її власність орієнтованою площею 0,1742 га, для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 23).

Рішенням тридцять шостої сесії сьомого скликання Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області від 12 грудня 2019 року затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, загальною площею 0,1742 га, кадастровий номер :03:001:0263, для ведення особистого селянського господарства, в АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 24).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13 листопада 2019 року, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, вказана земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0263 не зареєстрована за відповідачем, а форма власності земельної ділянки вказана як комунальна (т. 1 а.с. 21-22, 25-29).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову позову у вказаній частині, оскільки спірну земельну ділянку надано відповідачу у власність в порядку приватизації 12 грудня 2019 року, а тому така земельна ділянка не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того, як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, така земельна ділянка не зареєстрована за відповідачем, а форма власності земельної ділянки вказана як комунальна.

Щодо вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови у позові на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційний до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Водночас, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При вирішенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц.

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 42 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «Еаst/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду надано копії договору про надання правової допомоги від 12 вересня 2022 року та додатку до нього, акт приймання-передачі наданих послуг від 21 серпня 2023 року, згідно яких витрати понесені позивачем на правничу допомогу складають 20 000 гривень (т. 1 а.с. 14, 137-138, 139).

Однак з огляду на складність справи та виконані адвокатом роботи, ціну позову, суд вважає, що заявлена до стягнення з відповідача на користь позивача сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 гривень не відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності, а тому з огляду на зазначене вище та встановлені судом обставини, дійшов висновку про необхідність стягнення таких витрат у розмірі 5 000 гривень, що буде відповідати критеріям розумності, справедливості та співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на оплату послуг з оцінки спірних житлового будинку та двох земельних ділянок позивачем надано до суду копію квитанції до прибуткового ордера № /01 від 03 липня 2023 року та копії звітів про незалежну експертну оцінку вартості вказаного нерухомого майна, з яких вбачається, що позивачем було сплачено вартість робіт по оцінці вказаного нерухомого майна у загальному розмірі 8000 грн (а.с. т. 1 а.с. 30-134, 135).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір в розмірі 10 466,20 грн (172 695,71 грн (вартість земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0233) + 1 920 546,03 грн (вартість житлового будинку) / 2 * 1% ) та витрати на оплату послуг з оцінки спірних житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0233 в розмірі 5 333,33 грн (8000 грн / 3 * 2).

Керуючись ст. 81, 77, 78, 141, 259, 273, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Бучанська міська рада Київської області, про поділ майна подружжя, задовольнити частково.

Поділити спільне сумісне майно бувшого подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки, площею 0,1391 га, кадастровий номер :03:001:0233, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину земельної ділянки, площею 0,1391 га, кадастровий номер :03:001:0233, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В іншій частині в позові відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 10 466 (десять тисяч чотириста шістдесят шість) гривень 20 копійок, витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень та витрати на оплату послуг з оцінки житлового будинку та земельної ділянки в розмірі 5 333 (п`ять тисяч триста тридцять три) гривні 33 копійки.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 02 червня 2025 року.

СуддяМ.Герасименко