Справа № 201/6370/24
Провадження № 2/201/291/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра

в складі: головуючого судді Батманової В.В.

при секретарі Дейнега А.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Трофімов Д.Ю.

представника відповідача адвоката Іосипової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Соборного районного суду міста Дніпра в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та витребування майна,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Соборного районного суду міста Дніпра перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та витребування майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що його батьки в 1996 році купили спірну квартиру АДРЕСА_1 , яка була оформлена на матір позивача, однак згідно діючого законодавства на той час належала обом батькам позивача на праві спільної сумісної власності.

В 1998 році батько позивача помер, а позивач успадкував його долю в спірній квартирі (1/2) згідно діючого законодавства шляхом подачі заяви про вступ у спадщину, за цим фактом була відкрита спадкова справа.

Матір позивача за своїм чоловіком (батьком позивача) не спадкувала, оскільки не вчиняла відповідних дій, тому що мешкала окремо. В 2021 році матір позивача подарувала усю в цілому квартиру брату позивача (первісний відповідач), хоча могла розпоряджатися лише половиною квартири. Розпорядившись правами, які їй не належали, матір позивача вчинила нікчемний правочин (це явне порушення публічного порядку), щодо чого і подано цей позов. Брат позивача в подальшому помер, а тому відповідачами стали визначені наразі відповідачі, які прийняли спадщину за своїм батьком (братом позивача). Позивач просить суд визнати недійсним договір дарування квартири, витребувати у відповідачів частку квартири та визнати за позивачем право власності на неї.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 31 травня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Батмановій В.В. (т.1, а.с.82).

Ухвалою судді від 03 червня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі, призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (т.1, а.с. 88).

Відповідачі скористалися правом подання відзиву, в якому наголосили на застосуванні строків позовної давності та зазначили про те, що при існуванні підстав для задоволення позову позивач мав би право лише на частку спірної квартири, оскільки дружина спадкодавця належним чином прийняла спадщину після смерті його чоловіка.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну заяву з підстав, викладених в ній, просили задовольнити її в повному обсязі.

Представник відповідача підтримала поданий відзив та просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Встановлені, підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами наступні обставини.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 8 від 08.04.2021, Жовтневий відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 08 вересня 1963 року склав актовий запис №3442 про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали шлюб, після укладення шлюбу ОСОБА_6 отримала прізвище ОСОБА_7 (т.1 а.с.28-29).

Відповідно до нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу від 13 червня 1996 року, ОСОБА_8 придбала у ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.32-33).

Факт дарування квартири АДРЕСА_1 підтверджується нотаріально посвідченим договором її дарування, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101, загальна площа (кв.м.): 38.5, житлова площа (кв.м.): 19.4, опис: складається з: 1- коридор, 2-житлова, 3-кухня, 4-санвузол, 5-кладова, 1-балкон, номер об`єкта в РПВН 622066205, укладений 02.02.2021 між дарувальником ОСОБА_8 та обдарованим ОСОБА_10 посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Підберезною Н.В., який зареєстрований в реєстрі 02.02.2021 за №134 (т.1 а.с.134).

Відповідно до Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 2 від 08.04.2021, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 59 років, про що в книзі реєстарції актів про смерть проведено запис №575 від 15 червня 1998 року (т.1 а.с.161 зворот).

Як випливає з матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 звернувся до Восьмої Дніпровської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після свого батька у вигляді квартири АДРЕСА_2 та просив видати йому свідоцтво про право на спадщину (т.1 а.с.159).

01 червня 2021 року державним нотаріусом Шостої Дніпровської нотаріальної контори Гайворонською Т.О., що виконувала обов`язки державного нотаріуса Восьмої дніпровської нотаріальної контори, відмовлено ОСОБА_11 , що діяла в інтересах ОСОБА_1 за довіреністю, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 на частку квартири АДРЕСА_1 з тих підстав, що право власності на цю квартиру зареєстровано за іншою особою. Заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_11 , що діяла в інтересах ОСОБА_1 за довіреністю, подала 01 червня 2021 року.

Відповідно до Свідоцтва про народження позивача ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 05 березня 1968 року, його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (т.1 а.с.131).

Відповідно до Свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від 31 березня 2021 року, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 79 років (т.1 а.с.41).

Відповідно до копії паспорту НОМЕР_3 , виданого 07 жовтня 1996 року Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровські області, ОСОБА_8 08 вересня 1963 року уклала шлюб з ОСОБА_4 , та з 20 вересня 1996 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.34-35).

Відповідно до копії нотаріально посвідченого заповіту від 25 січня 2021 року ОСОБА_8 заповідала усе належне їй майно своєму сину ОСОБА_10 (т.1 а.с.42).

Відповідно до Свідоцтва про смерть НОМЕР_4 від 25 липня 2022 року, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_7 у віці 55 років (т.1 а.с.55).

16 серпня 2022 року до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із заявами про прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_10 (т.1 а.с.51, 53).

Судом встановлено, на час придбання батьками позивача спірної квартири АДРЕСА_1 діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Ст.29 КпШС передбачала, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. При цьому, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Відповідно до роз`яснень, що містилися у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.98 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Таким чином, оскільки спірну квартиру АДРЕСА_1 було придбано батьками позивача та зареєстровано на матір позивача ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_8 , тобто під час перебування її в зареєстрованому шлюбі з батьком позивача, відповідно до вимог ст.22 КпШС України, дане нерухоме майно, на момент смерті останнього, було спільною сумісною власністю подружжя - батьків позивача, адже поділ спільного майна цього подружжя не проводився, а шлюб між собою вони не розривали, доказів протилежного суду не надано.

Звернувшись 09 грудня 1998 року до Державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_4 , у вигляді квартири за адресою АДРЕСА_3 , позивач прийняв спадщину й у вигляді квартири АДРЕСА_1 , оскільки обидві квартири входили до спадкової маси, а прийняття спадщини під умовою або з застереженням діючим на той час законодавством не передбачалася.

Так, відповідно до ч.1 ст.548 Цивільного Кодексу Української РСР, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Відповідно до п.2 ч.1, ч.2 ст.549 Цивільного Кодексу Української РСР, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

В подальшому, як встановлено судом, позивач аж до теперішнього часу свідоцтво про право на спадщину щодо спірної квартири АДРЕСА_1 не отримав, тобто більше 25 років його право власності на спадкову частку зазначеної квартири не зареєстровано, та протягом цього періоду відбулися зміни в законодавстві, яким визначається момент виникнення права власності на спадкове нерухоме майно.

Так, 01 січня 2004 року набрав чинності Цивільний Кодекс України, прийнятий Верховною Радою України 16 січня 2003 року Законом N 435-IV.

Статтею 1299 ЦК України, що діяла на момент прийняття цього Кодексу, було унормовано наступне: якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Однак, дану норму було скасовано Законом України № 402-VII від 4 липня 2013 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку із запровадженням державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що набрав чинності 04 серпня 2013 року.

Отже, лише у період з 01 січня 2004 року до 04 серпня 2013 року виникнення права власності на нерухоме майно у спадкоємця законодавчо було пов`язане із моментом державної реєстрації цього майна.

При цьому суд звертає увагу на той факт, що поза межами цього періоду таке законодавче застереження не діяло, та жодних правових наслідків, як-то відсутності факту виникнення права власності у спадкоємця на спадкове майно, у разі неотримання ним свідоцтва про право на спадщину, чинне поза межами цього періоду законодавство, не містило.

Суд враховує, що відповідно до ч.2 ст.548 Цивільного Кодексу Української РСР, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст.560 Цивільного Кодексу Української РСР, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до частини першої статті 561 ЦК Української РСР, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що зі спливом шести місяців з дня відкриття спадщини спадкоємець, діючи розумно, обачливо і добросовісно, має отримати свідоцтво про право на спадщину.

Обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно встановлено і у частині першій статті 1297 ЦК України.

Крім того, суд також враховує, що відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Однак, виходячи з системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів, суд доходить до висновку про те, що незважаючи на невиконання позивачем вимог ч.1 ст.561 ЦК Української РСР та ч.1 ст.1297 ЦК України, та незважаючи на відсутність у нього свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру, він таки є власником належної йому спадкової частки зазначеної квартири з моменту відкриття спадщини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_9 (день смерті спадкодавця ОСОБА_4 - батька позивача), оскільки правових наслідків невиконання обов`язку отримати свідоцтво про право на спадщину, зокрема у вигляді втрати спадкоємцем права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено.

Більш того, частиною 3 ст.1296 ЦК України у чинній на теперішній час редакції, унормовано, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Водночас спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

Схожого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2022 року по справі №385/321/20.

Виходячи з викладеного, суд доходить до висновку про те, що позивач є власником спадкової частки спірної квартири АДРЕСА_1 , що належить йому з дня смерті спадкодавця - його батька ОСОБА_4 - з 15.06.1998 року.

Суд погоджується з доводами сторони позивача про те, що у спірній квартирі АДРЕСА_1 у порядку спадкування йому належить її частка у розмірі через те, що мати позивача - ОСОБА_8 , будучи співвласником цієї квартири разом із його батьком ОСОБА_4 , після смерті останнього не вчинила ніяких дій щодо успадкування своєї частки в спадковому майні, з наступних підстав.

Як встановлено судом, батько позивача ОСОБА_4 заповіту не складав, натомість мати позивача - ОСОБА_8 є спадкоємцем першої черги нарівні із позивачем, адже в силу вимог ч.1 ст.529 Цивільного Кодексу Української РСР, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Водночас, відповідно ч.ч.1, 2 ст. 549 Цивільного Кодексу Української РСР, що діяв на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті батька позивача - ОСОБА_4 , визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

На відміну від цього правила, з 01 січня 2004 року із набранням чинності Цивільним Кодексом України, до питання про прийняття спадщини запроваджено дещо інший підхід.

Так, відповідно до ч.3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, таким, що прийняв спадщину вважається лише спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї (так зване «автоматичне прийняття спадщини за місцем її відкриття»).

Місцем же відкриття спадщини, у відповідність до ст.526 Цивільного Кодексу Української РСР, що діяв на момент відкриття спадщини, визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно ж до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

До нотаріуса за прийняття спадщини після померлого чоловіка вона не зверталася та свідоцтво про право на спадщину, також як і позивач, не отримувала. Увесь цей час право власності на зазначену квартиру з моменту її придбання аж до моменту її дарування брату позивача ОСОБА_10 (первісному відповідачу) - 02.02.2021, було зареєстровано саме за ОСОБА_8 .

Аналізуючи наведене вище, суд доходить до висновку, що ОСОБА_8 не прийняла спадщину після померлого чоловіка ОСОБА_4 у вигляді частки у спірній квартирі АДРЕСА_1 способом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки мешкала за різними адресами із спадкодавцем та заяви про прийняття спадщини не подавала.

Водночас, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За таких умов, вчинення матір`ю позивача ОСОБА_8 02.02.2021 року правочину у вигляді дарування брату позивача ОСОБА_10 спірної квартири АДРЕСА_1 в цілому, відбулося із порушенням права власності позивача на 1/2 частину цієї квартири, оскільки мати позивача не мала права дарувати цю частину, принаймні, без згоди позивача, незважаючи на те, що вона була титульним власником усієї квартири в цілому.

Згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правовиком; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова Пленуму), застосовуючи положення статті 387 ЦК. суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої манно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

У рішенні Верховного Суду України від 29.10.2014 № 6-152цс14 зазначено, що одночасне пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції (ст. 216 і 388 ЦК України) є помилковим, адже віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, тобто від відповідачів на користь позивача з визнанням договору дарування в розмірі частки спірної квартири недійсним.

Під час розгляду справи представником відповідачів було заявлено про застосування позовної давності щодо позовних вимог. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне..

Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права.

Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

В даному випадку наявність документів про право власності на спірну квартиру ім`я одного з спадкоємців (на мати позивача), унеможливлювало завершення оформлення ним своїх спадкових прав як іншим із спадкоємців після подачі заяви про прийняття спадщини після померлого батька.

Також суд враховує, що початок перебігу позовної давності пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.

У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України (що є аналогічною нормі ст.76 ЦК УРСР), дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому за змістом зазначеної норми (ст. 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Суд не може погодитися із доводами сторони відповідачів про те, що перебіг позовної давності слід обраховувати з моменту відкриття спадщини, а саме - з 9 червня 1998 року.

Так, за позивачем тривалий час (більше 25 років), його право власності на спадкову частку зазначеної квартири не зареєстроване, проте спору щодо наявності у нього такого права, а відтак і порушення його прав із іншим спадкоємцем - його нині померлою матір`ю ОСОБА_8 не було, незважаючи на те, що саме вона була титульним власником спірної квартири, також як і мала аналогічний статус за життя свого чоловіка з моменту придбання цієї квартири. Доказів протилежного суду не надано.

Отже, майнові права позивача аж до моменту дарування квартири його братові в цілому, разом з його часткою, порушені не були, та він дізнався про цей факт лише 01 червня 2021 року з Постанови державного нотаріуса Шостої Дніпровської нотаріальної контори Гайворонської Т.О., що виконувала обов`язки державного нотаріуса Восьмої Дніпровської нотаріальної контори, якою було відмовлено ОСОБА_11 , що діяла в інтересах ОСОБА_1 за довіреністю, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 на частку квартири АДРЕСА_1 з тих підстав, що право власності на цю квартиру зареєстровано за іншою особою.

До суду ОСОБА_1 звернувся 24 червня 2021 року з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи - Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Підберезна Наталія Віталіївна про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, скасування запису в реєстрі, визнання права власності та внесення записів до реєстру.

Даний позов був розглянутий Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська 22 квітня 2024 року, рішення набуло законної сили 17 липня 2024 року, відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду. З даною позовною заявою заявник звернувся до суду 31.05.2024, ще до набранням рішенням від 22.04.2024 законної сили, з чого суд робить висновок про те, що позивач строк позовної давності, передбачений як ст.71 ЦК УРСР так і ст.ст.256-257 Цивільного кодексу України не пропустив.

Отже, підсумовуючи викладене, суд доходить до висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню в частині витребування частки у спірній квартирі АДРЕСА_1 та визнанням за позивачем права власності в порядку спадкування за законом.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір в сумі 1211,20 грн. по 968,96 грн. з кожного.

На підставі викладеного та керуючись ст. 13, 76-78, 81, 141, 263 - 265, 282 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та витребування майна задовольнити частково.

Витребувати у ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) , ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101.

Визнати в порядку спадкування за законом право власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101, після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 .

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) судовий збір в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) судовий збір в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя : В.В. Батманова