КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2136/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди спричиненої порушенням порядку користування спільною власністю, -

установив:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди спричиненої порушенням порядку користування спільною власністю.

Позов мотивував тим, що він на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 2003 року володіє на праві приватної спільної сумісної власності в рівних долях трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 . Інша доля квартири належить ОСОБА_2 з 29 січня

2018 року.

Відповідно до рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року йому у користування виділено дві житлові кімнати: житловою площею 12,3 кв.м. та площею 10,1 кв.м., відповідачу ОСОБА_2 житлову кімнату площею 19,2 кв.м, комору площею 1,6 кв.м та лоджією площею 2,1 кв.м. При цьому місця загального користування: кухня 10,3 кв.м, ванна кімната 2,6 кв.м, вбиральня 1,0 кв.м, коридор 9,9 кв.м - залишено в спільному користуванні.

Зазначав, що спірною квартирою повинні користуватися, розпоряджатися та володіти він та відповідач ОСОБА_2 .

Але відповідач ОСОБА_2 в порушення вимог ст. 358 ЦК України порушує порядок користування спірним майном без його на те згоди, здає вказану квартиру в оренду, від чого отримує прибуток.

Крім того спірною квартирою певний період часу користувався відповідач ОСОБА_3 та будь - яких коштів за користування чужим майном йому на надавав.

Так, 13 лютого 2019 року ОСОБА_2 надав довіреність ОСОБА_3 на право бути його представником з питань розпорядження , продажу, здачі в найм (оренду) своєї частки спірної квартири .

Вказував, що відповідач ОСОБА_2 , в порушення його житлового права, права власності та права користування зазначеним спільним майном, не здійснивши належним чином виділу своєї частки із вказаного спільного нерухомого майна, протягом чотирьох місяців з 05 лютого по травень 2018 року включно за ціною 10500 грн. на місяць одноосібно та на свій розсуд без його згоди здавав в оренду усю спільну квартиру ОСОБА_4 . На його думку, 50% доходу в розмірі 21000 грн. належить йому за правом спільної сумісної власності на зазначене нерухоме майно.

В подальшому відповідач з 01 вересня 2018 року по 30 грудня 2019 року без його згоди уклав інший договір найму на всю спільну квартиру зі своїм сином ОСОБА_3 .

На його думку, 50% доходу в розмірі 71866,50 грн. належить йому, як співвласнику квартири, як не отриманий дохід від здачі квартири в оренду.

З 12 лютого 2020 року по 01 січня 2021 відповідач ОСОБА_2 знову без його згоди уклав два договори найму спільної квартири з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

На його думку, 50% доходу з розмірі 36165 грн. за використання спірної квартири та місць загального користування повинна бути призначена на його користь.

З 02 червня 2021 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 в спільній квартирі сторін проживали ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які сплачували за найм квартири по 2000 грн на місяць. На його думку, 50% доходу з розміру 21699 грн. за використання місць загального користування повинно бути призначено на його користь.

Також зазначав, що відповідач з 31 березня 2022 року по 31 травня 2022 року за договором найму вселив у квартиру ОСОБА_9 та іншими невстановленими особами, які користувалися в тому числі і місцями загального користування, внаслідок чого він не отримав прибуток в розмірі 3616,50 грн.

Крім того відповідачі розмістили оголошення на сайтах та здали в оренду спірну квартиру ОСОБА_10 з 20 серпня 2022 року на три місяці та внаслідок користування місцями загального користування йому були заподіяні збитки у вигляді не отриманого доходу в розмірі 5424, 75 грн.

А загалом протиправних дій зі сторони відповідачів, а саме здачі в оренду спірної квартири, йому були заподіяні збитки у виді неотриманого доходу в розмірі 159771,75 грн.

Просив суд, стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в розмірі 159771,75 грн. за незаконне одноосібне використання частки його власності у спільній трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року у задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що на підтвердження позовних вимог, при досліджені викладених ним фактів порушення порядку користування спільною квартирою суду було надано належним чином завірений протокол допиту Відповідача 2 в якості свідка, де він вказує, що не заважаючи на частини спільної квартири, яка належить йому ОСОБА_1 , він користується спільною квартирою повністю та свідчив, що разом в цій квартирі проживав ще один наймач ОСОБА_11 , а також прийнятий судом протокол огляду спільного приміщення в присутності свідків та наймача ОСОБА_12 з його поясненнями про сплату орендної плати.

Але ці важливі для правильного по суті вирішення цієї справи факти при винесенні оскаржуваного рішення не були враховані.

Посилається на висновки Верховного Суду у справах №6-79цс14, №526/2101/15-ц, та вказує, що навіть виділення конкретних приміщень в натурі не припиняє права спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них і повинні регулюватися чинним законодавством.

Просив суд, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

До суду першої інстанції надійшла заява представника ОСОБА_2 - ОСОБА_13 про ухвалення додаткового рішення, у якій просив суд, ухвалити додаткове рішення, яким вирішити питання про стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 судових витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 7000 грн.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 7000 грн.

Не погоджуючись із додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав доповнення до апеляційної скарги на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року, в обґрунтування яких зазначив, що додаткове рішення є таким, що не відповідає викладеним у ньому обставинам і таким, що не відповідає вимогам закону та існуючій судовій практиці.

Просив суд, скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2024 року, та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу та доповнення до неї, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали відзив, в обґрунтування якого зазначили, що відсутність обставини здачі в оренду квартири, яка є спільною частковою власністю, та ведення ними вказаної господарської діяльності і отримання ними доходу підтверджується наявною в матеріалах даної справи копією постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 02 січня 2024 року у справі №755/19678/23 про закриття провадження у справі про притягнення його, ОСОБА_2 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП, закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В мотивувальній частині постанови зазначено: «З досліджених у судовому засіданні постанови про закриття кримінального провадження від 02.10.2023, рапорту працівника поліції, протоколів допитів свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 не вбачається, що ОСОБА_2 здійснював господарську діяльність.»

В апеляційній скарзі позивач неодноразово посилається на нібито порушення ними його законних прав «на рівноправне використання спільної квартири за її призначенням», при цьому не конкретизує які саме його права нібито порушуються ними.

В суді першої інстанції позивач визнав, що з 2019 року виділене йому в користування житлове приміщення закрито ним на замок, він має безперешкодний доступ до квартири, з позовом до суду про усунення перешкод в користуванні квартирою не звертався.

Судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що позивачем не доведено, яким чином стягнення з них грошових коштів призведе до поновлення прав позивача, як співвласника майна, на володіння, користування та розпорядження житлом.

Позивачем не надано суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження позовних вимог, позивач повторно звернувся до суду з позовом про той самий предмет і з тих самих підстав, більшість позовних вимог заявлено поза межами строку позовної давності.

Зазначили, що в доповненні до апеляційної скарги позивачем не доведено неспіврозмірності витрат на правничу допомогу адвоката, які є співрозмірними з ціною позову.

Просили суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2024 року залишити без змін.

На вказаний відзив ОСОБА_1 подав заперечення, у яких просив суд, скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент відкриття апеляційного провадження), апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених у справі судових рішень, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності частина квартири АДРЕСА_1 , що підтверджено дублікатом свідоцтва про право власності на житло, виданим Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією від 25 грудня 2003 року.

Згідно договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 29 січня 2018 року, ОСОБА_2 належить на праві власності частина квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року (справа №755/8667/19) частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ТДВ «Євро-Реконструкція», Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю.

Виділено ОСОБА_1 у користування дві житлові кімнати: площею 12,3 кв.м, та площею 10,1 кв.м. у кв.

АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_2 у користування житлову кімнату площею 19,2 кв.м., комору площею 1,6 кв.м та лоджію площею 2,10 кв.м. у квартирі

АДРЕСА_1 .

Місця загального користування: кухню - 10,3 кв.м., ванну кімнату - 2,6 кв.м., вбиральню - 1,0 кв.м., коридор - 9,9 - залишено у спільному користуванні співвласників квартири.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 липня 2019 року залишено без змін.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року встановлено наступне:

За даними технічного паспорту від 19 квітня 2018 року спірна квартира

АДРЕСА_1 складається з трьох ізольованих кімнат: 19,2 кв.м.,

12,3 кв.м., 10,1 кв.м., загальною площею 69,1 кв.м., житловою площею 41,6 кв.м., а також місць загального користування: кухні - 10,3 кв.м., ванної кімнати - 2,6 кв.м., вбиральні -

1,0 кв.м., коридору - 9,9 кв.м., комора - 1,6 кв.м., лоджія - 2,1 кв.м.

Підставою звернення з позовом до суду позивач вказує незаконне використання відповідачем частки квартири, що належить позивачу на праві власності. При цьому, на захист свого права, як співвласника майна позивач просить стягнути з відповідача вказану в позовній заяві суму грошових коштів.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною позивача не доведено як факту отримання відповідачем коштів від орендарів, так і суми коштів, що є підставою для відмови в задоволенні позову внаслідок недоведеності позовних вимог.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку, позивачем, який звертаючись з даним позовом до суду вказує на незаконність укладення відповідачем договорів оренди, предметом яких є також частка квартири, що належить позивачеві, не доведено, яким чином стягнення з відповідача грошових коштів призведе до поновлення прав позивача, як співвласника майна, на володіння, користування та розпорядження житлом.

Тому, суд першої інстанції дійшов до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимог про стягнення коштів за використання частки позивача в спільній частковій власності, про що заявлено в даному позові, не може призвести до захисту або відновлення порушеного права позивача, як співвласника квартири.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (провадження №12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року в справі №923/876/16.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19), від 27 жовтня 2021 року в справі №127/6686/21, провадження №61-12983св21).

Вирішуючи питання про ефективність обраного позивачем способу захисту цивільного права, суд першої інстанції встановив, що у справі, яка розглядається, позивач заявляє вимоги, які стосуються не порушення його права користування і розпорядження майном, а відшкодування шкоди за використання частки позивача в спільній частковій власності.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частиною першою ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом частин першої-третьої ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Розглядаючи вимоги позову ОСОБА_1 про відшкодування шкоди спричиненої порушенням порядку користування спільною власністю, суд першої інстанції встановив, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки позивачем не доведено, яким чином стягнення з відповідача грошових коштів призведе до поновлення його прав, як співвласника майна, на володіння, користування та розпорядження житлом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Проте, у даній справі всупереч наведеним нормам чинного процесуального законодавства, позивачем не надано доказів, які б відповідали вимогам, щодо їх належності, допустимості та достатності, а також однозначно свідчили про порушення саме відповідачем його прав, як співвласника майна, щодо володіння, користування та розпорядження житлом.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки стороною позивача не доведено належними доказами факту протиправності дій відповідача, та відповідно завдання матеріальної шкоди і виходячи із цього і спричинення моральної шкоди.

Посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду у справах №6-79цс14, №526/2101/15-ц, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки спірні правовідносини у цих справах не є подібними до даних спірних правовідносин.

Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду, повторюють доводи позовної заяви та заперечення на відзив. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 , ухвалено обґрунтоване рішення про відмову у їх задоволенні.

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення

В частині оскарження апелянтом додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд зазначає наступне.

Встановлено, що до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_13 про ухвалення додаткового рішення, у якій просив суд, ухвалити додаткове рішення, яким вирішити питання про стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 судових витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 7000 грн.

На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката, суду надано: копію договору про надання правничої допомоги від 18 січня 2024 року укладений між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Дем`янюком В.П., у якому сторонами визначено умови та вартість послуг, які надаються за вказаним договором.

Фактична сплата відповідачем ОСОБА_2 коштів адвокату за надану правничу допомогу підтверджується випискою по рахунку АТ «Райффайзен Банк» від 06 лютого 2024 року на суму 7000 грн.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час ухвалення додаткового рішення про задоволення заяви представника відповідача та відшкодуванню судових витрат, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що у відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів просить стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн.

На підтвердження понесений судових витрат на правову (правничу) допомогу представником відповідачів було додано до відзиву на апеляційну скаргу: договір про надання правничої допомоги №99 від 01 листопада 2024 року; опис робіт, виконаних до договору №99 від 01 листопада 2024 року; акт виконаних робіт від 14 листопада 2024 року; квитанцію про оплату послуг адвоката в сумі 1000 грн.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що представник відповідачів, у відповідності до вимог ЦПК України, надіслав відзив на апеляційну скаргу позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд покладає на позивача витрати відповідача на правничу допомогу у розмірі 1000 грн., що обумовлено договором про надання правової допомоги №99 від 01 листопада 2024 року.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду та додаткове рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не можуть бути скасовані з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року залишити без змін.

Додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2024 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 1000 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба