Справа №473/4819/24
Провадження № 22-ц/812/712/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М.,Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,

за участі представника позивача - Фещенка І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

подану адвокатом Фещенком Ігорем Станіславовичем

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 лютого 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Лузан Л.В., повний текст складено 17 лютого 2025 року, у цивільній справі за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Фещенка Ігоря Станіславовича, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що ОСОБА_3 , яка є рідною тіткою позивачки, на праві власності належало 39/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Починаючи з 2012 року позивач постійно проживає у відповідній частці даного будинку, здійснила ремонтні роботи, сплачує комунальні послуги.

Посилаючись на викладене, а також те, що позивач добросовісно заволоділа вказаним нерухомим майном, продовжує добросовісно, відкрито та безперервно володіти ним понад встановлений законом 10-річний строк, остання просила визнати за нею за набувальною давністю право власності на 39/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, встановивши обставини справи дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків володіння майном за набувальною давністю, що передбачені положеннями ст. 344 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Фещенка Ігоря Станіславовича, вказувала, що судом першої інстанції неправильно надано оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а також неправильно застосовано норми матеріального права, тому просили про його скасування.

Так, вказує, що відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якшо інше не встановлено цим Кодексом.

Зміст цієї норми пов`язує можливість оформлення права власності на нерухоме майно у порядку набувальної давності із, зокрема, добросовісним заволодінням майном, що відповідно до застосовзної у рішенні суду першої інстанції правової позиції Верховного Суду (викладеної у постанові від 29 березня 2018 року у справі № 175/4741/16) означає незнання особи і неможливість у момент заволодіння майном знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Однак, на її думку, така правова позиція Верховного Суду застосована до спірних правовідносин передчасно із неправильним трактуванням, оскільки апелянт фактично заволоділа майном у 2012 році, ще за життя ОСОБА_3 , яка була її рідною тіткою, відтак розуміла, що право власності належить її родичу, відповідно апелянт може вільно поліпшувати стан будинку та проживати у ньому. Розуміння того, що на момент заволодіння майном ОСОБА_3 та відповідач (її донька) проживали на території російської федерації, саме по собі створювало підставу для набуття права власності апелянтом, оскільки особам, які проживають на території іншої держави, з високою долею ймовірності нерухоме майно не було б потрібне для повсякденного використання. Більш того, ОСОБА_3 та відповідач ще з 2012 року мали намір документально оформити перехід права власності до апелянта, однак задумане не вдалось реалізувати через їхній безповоротний від`їзд до російської федерації.

Відповідно до наведеної судової практики в аналогічних спорах, суди враховують позицію родича тих осіб, які виїхали за кордон, щодо набуття права власності на нерухоме майно, яке залишилося після їхнього вибуття до іншої держави.

З іншого боку, рішення суду першої інстанції містить вказівку на те, що колишній власник, ОСОБА_3 , та її донька, відповідач, не відмовилися у встановленому порядку від права власності на нерухоме майно. Однак, відповідно до наявного у матеріалах справи свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , можна встановити, що право власності останньої на будинок припинилося.

У свою чергу, відповідач після смерті матері не набула права власності на будинок, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Постійне проживання відповідача на території іншої держави, умови повномасштабного збройного конфлікту, відсутність інтересу до долі майна фактично свідчать про її відмову від належного ОСОБА_3 нерухомого майна у вигляді частини будинку часткою 39/100, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Володіння частиною будинку апелянтом протягом всього часу її проживання в ньому було повністю безтитульним і не спиралося на жодну правову підставу. Апелянт не мала зареєстрованого місця проживання у будинку, а також не мала жодного укладеного договору на проживання в ньому.

Таким чином апелянт має всі законні підстави для набуття права власності на частку будинку у порядку набувальної давності за статтею 344 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду не надходив.

Відповідач викликався у судове засідання апеляційного суду через оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України, у порядку визначеному ч. 11 с. 128 ЦПК України та згідно Положення про ЄСІКС.

Позивач та відповідач повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив про її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого Вознесенською державною нотаріальною конторою 16 грудня 1972 року, належало 39/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 ( а.с. 165 ).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, спадкоємцем останньої є відповідач ОСОБА_2 , громадянка російської федерації (а.с.166).

Матеріали справи не містять доказів прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 спадкоємцями по закону, чи по заповіту у порядку встановленому цивільним законодавством України.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків володіння спірним майном за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦК України.

З такими висновками погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За положеннями ч.ч. 1 та 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст.2 ЦК України, є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Але, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), в постанові Верховного Суду від 02 травня 2024 року в справі №761/29679/18 провадження №61-14960св23) зазначено, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі №293/1061/21 (провадження №61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі №359/8844/20 (провадження №61-5539св23) та від 27 березня 2024 року у справі №462/2756/18 (провадження №61-15779св20).

Дослідивши докази, наявні у справі, суд першої інстанції встановив, що позивачу достеменно було відомо, хто був власником 39/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , тобто, відсутні підстави вважати, що позивач не знала і не могла знати, що володіє чужою річчю.

Отже, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном(чужою річчю), та завжди знала хто є власником, що свідчить про обізнаність ОСОБА_1 протягом всього періоду володіння нерухомим майном про його власника.

Встановивши, що позивач була обізнана про те, що власником 39/100 частини житлового будинку, який є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, була її тітка ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну частину житлового будинку за набувальною давністю, оскільки позивач в контексті положень ст. 344 ЦК України не є добросовісним набувачем та безтитульним набувачем 39/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а самі по собі тривалість, відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності за набувальною давністю.

Апеляційний суд вважає такі висновки правильними, оскільки, з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), Верховного Суду у постановах від 15 листопада 2022 року у справі №293/1061/21 (провадження №61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі №359/8844/20 (провадження №61-5539св23) та від 27 березня 2024 року у справі №462/2756/18 (провадження №61-15779св20), позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Доводи апеляційної скарги, що після смерті ОСОБА_3 позивач безперервно проживає та користується вказаною будинком добросовісно, відкрито, більше 10 років, як того вимагає ст. 344 ЦК України, відхиляються апеляційним судом, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції і не є самі по собі підставою для задоволення позову, з огляду на те, що відкритість, тривалість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неправильно застосував ст. 344 ЦК України, та не застосував норми матеріального права, які слід було застосувати, без врахування правових висновків судів першої інстанції до аналогічних правовідносин - рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області 16 лютого 2023 року по справі № 629/1851/22 та Шевченківського районного суду м. Львова рішенням від 16 січня 2024 року у справі № 466/10364/22, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, з огляду на те, що застосуванню при ухваленні рішень підлягає правові висновки Верховного Суду у спірних правовідносинах відповідно до ч. 4 ст.264 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі ст.141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Фещенком Ігорем Станіславовичем залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 13 травня 2025 року.