Справа № 158/3302/24 Головуючий у 1 інстанції: Поліщук С. В.
Провадження № 22-ц/802/413/25 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Шевчук Л. Я.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 січня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року АКБ «Львів» звернулося до суду із зазначеним позовом.

Покликалось на те, що 19 березня 2024 року між банком та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №19038/111/2024, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 150 000 грн, зі строком повернення до 18 березня 2028 року та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 73,6 % річних.

Також позивач вказував, що позичальник ОСОБА_1 , отримавши кредитні кошти на поточний рахунок, взяті на себе зобов`язання щодо погашення кредиту належним чином не виконував, у зв`язку з чим, станом на 21 жовтня 2024 року, виникла кредитна заборгованість у розмірі 181 397 грн 31 коп., з яких: 146785 грн 72 коп. заборгованість по тілу кредиту; 34611 грн 59 коп. заборгованість по відсотках за користування кредитом.

Крім того банк зазначав, що 08 серпня 2024 року надсилав на поштову адресу відповідача досудову лист-вимогу про повернення кредиту у повному обсязі за вищевказаним кредитним договором №19038/111/2024 від 19 березня 2024 року, однак вона була залишена відповідачем без реагування.

Ураховуючи наведене, позивач АКБ «Львів» просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь кредитну заборгованість в розмірі 181 397 грн 31 коп. та понесені по справі судові витрати в сумі 3028 грн за сплачений судовий збір.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 січня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ АКБ «Львів» заборгованість за кредитним договором №19038/111/2024 від 19.03.2024 в розмірі 181 397 грн 31 коп., з яких: 146 785 грн 72 коп. заборгованість по тілу кредиту, 34 611 грн 59 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, невірно застосував норми матеріального права та допустив невідповідність зроблених висновків обставинам справи і як наслідок, дійшов передчасного висновку про підставність вимог позивача і задовольнив цей позов.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, вважаючи оскаржуване рішення такими, що прийняте місцевим судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Позивач, відповідач та їх представники, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися та не повідомили апеляційний суд про причини неявки.

Колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки умови вказаного кредитного договору щодо сплати відсотків за користування кредитом позичальником ОСОБА_1 належним чином не виконувались, у зв`язку із чим і виникла заборгованість, яка не повернута відповідачем у встановлений банком строк, то позов підставний та підлягає задоволенню.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що 19 березня 2024 року між АКБ «Львів» та позичальником ОСОБА_1 був укладений договір про споживчий кредит №19038/111/2024, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 150000 грн, з терміном повернення до 18 березня 2028 року та процентною ставкою за користування кредитом 73,6% річних (а.с. 6-10, 19-21).

Вказані кошти були перераховані на рахунок відповідача ОСОБА_1 , що стверджується меморіальним ордером №973678 від 19 березня 2024 року (а.с. 11).

З приєднаного до матеріалів справи розрахунку заборгованості слідує, що станом на 21 жовтня 2024 року, за вказаним вище кредитним договором, у відповідача ОСОБА_1 перед позивачем АКБ «Львів» існує кредитна заборгованість у розмірі 181397 грн 31 коп., з яких: 146785 грн 72 коп. заборгованість по тілу кредиту; 34611 грн 59 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, яка, у встановлений банком строк згідно листа-вимоги про дострокове виконання зобов`язання, відповідачем позичальником не погашена (а.с. 5, 12-18).

Крім того встановлено, що згідно п. 5.1 вказаного вище кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і терміни, передбачені кредитним договором та/або додатками до нього. Повернення суми кредиту, сплата нарахованих процентів здійснюється за ануїтетною схемою згідно Додатку 1, що є невід`ємною частиною кредитного договору (п. 5.2 договору).

Згідно п. 3.6 кредитного договору позичальник сплачує проценти щомісяця до дня повернення кредиту, але не пізніше останнього робочого дня місяця, за який нараховані проценти.

Як свідчать матеріали справи, позивач належним чином виконав свої зобов`язання, передбачені умовами договору, здійснивши перерахування кредитних коштів на відповідний рахунок відповідача, проте позичальник неналежним чином виконував свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати відсотків, що підтверджується розрахунком заборгованості, який не спростований відповідачем.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як визначено ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до п. 2.3.2 зазначеного вище кредитного договору банк має право вимагати дострокове повернення кредиту, процентів, комісій та інших платежів за Кредитним договором, у разі, зокрема, несвоєчасної сплати процентів та/або не повернення суми кредиту (частини кредиту).

Згідно з п. 2.4 кредитного договору у випадку прийняття банком рішення щодо вимоги про дострокове повернення кредиту, сплату процентів, комісій та інших платежів, з підстав, обумовлених договором, банк письмово повідомляє про це позичальника. В такому випадку, позичальник зобов`язаний впродовж 30 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги банку повністю повернути суму кредиту та сплатити проценти на день повернення.

Оскільки умови кредитного договору позичальником не виконувалися належним чином, то з метою позасудового врегулювання спору, 08 серпня 2024 року банк направляв відповідачу ОСОБА_1 лист-вимогу з пропозицією в тридцятиденний термін повністю погасити заборгованість по кредитному договору, яка становить 181 397 грн 31 коп. та попереджав останнього про примусове стягнення всієї заборгованості у випадку невиконання зазначених вимог.

Таким чином, встановивши зазначені обставини, а саме те, що позичальник ОСОБА_1 свої обов`язки за кредитним договором №19038/111/2024 від 19 березня 2024 року щодо сплати відсотків та тіла кредиту не виконував та будучи попередженим про наслідки таких дій, допустив заборгованість за кредитом у розмірі 181 397 грн 31 коп., з яких: 146785 грн 72 коп. заборгованість по тілу кредиту; 34611 грн 59 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з останнього на користь кредитодавця АКБ «Львів» заборгованості за кредитом у вказаному вище розмірі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Наведені представником відповідача в апеляційній скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд першої інстанції дав вірну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді