Справа № 227/3964/21
(2/199/1413/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

14.05.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра

у складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

за участю секретаря Попружко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя.

В обґрунтуванні позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 19.07.2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25.06.2021 року.

Під час перебування у шлюбі 30.10.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільні кошти придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що вказана квартира є спільною власністю подружжя, однак на теперішній час сторони не домовилися щодо поділу вказаного нерухомого майна.

Враховуючи презумпцію спільності права власності на майно подружжя та фактичний порядок користування даним майном, позивач просив суд:

-розподілити спільне майно подружжя шляхом стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартості належної йому 1/2 частки у спільному майні подружжя, а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 139 431,00 гривень;

-припинити за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;

-стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі.

Відповідачка ОСОБА_2 надала до суду відзив, де зазначила, що сторони фактично припинили шлюбні відносини та проживають окремо, спільного господарства не ведуть.

За час шлюбу сторонами було придбано наступне майно:

-двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідачка зазначає, що позовні вимоги не містять чіткого та обґрунтованого правового механізму поділу спільного майна подружжя. Так, позивач просить поділити майно шляхом стягнення із відповідачки вартості частки квартири, при цьому на момент розгляду справи не встановлено, що квартира є спільною сумісною власністю сторін, а також що саме частина належить позивачеві.

ОСОБА_2 звертає увагу на те, що позивач просить припинити за ним право спільної сумісної власності на спірну квартиру, однак не зазначає, кому саме має перейти припинене право. Таким чином, із позову не випливає, яким буде правовий статус квартири після припинення цього права чи буде вона належати відповідачці на праві особистої приватної власності, чи залишиться у спільній власності з іншими особами, яких не визначено.

Крім того, ОСОБА_2 зазначила, що погоджується на сплату вартості частки квартири лише за умови визнання за нею права власності на всю квартиру, однак ОСОБА_1 не було надано до суду копії письмового договору на проведення оцінки нерухомого майна. Відповідачка вважає недостовірним звіт про оцінку вартості квартири, наданий позивачем до матеріалів справи, у зв`язку із тим, що оцінювач не оглядав квартиру особисто, а сформував висновки на підставі наданої позивачем інформації. Враховуючи вищезазначене, відповідачка надала альтернативний звіт про оцінку квартири, виконаний ТОВ «ВЕДИ», відповідно до якого ринкова вартість квартири складає 123 862,00 гривень. Відтак, на її думку, сума, яка може бути стягнена із неї у рахунок компенсації вартості майна за частку складає 61 931,00 гривень.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, його представник адвокат Макєєв О.В. надав до суду заяву, в якій просив суд провести розгляд справи за його відсутності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 не з`явилася, її представник адвокат Сакун В.А. надав до суду заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та провести розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 19.07.2019 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис №111.

Під час шлюбу за спільні кошти сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з Інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №272522152 від 31.08.2021 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано 30.10.2019 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.10.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області Шиманським І.О., серія та номер 1637 (а.с.7).

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25.06.2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.8).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , вартість якої станом на 31.08.2021 року склала 278 862,00 гривень (а.с.9-27).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

При цьому, тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження №14-182цс21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

У постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі №501/2211/18 (провадження №61-19084св20) сформульовано правовий висновок про те, що у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Заявляючи свої відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідачка, у свою чергу, не згодна її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Обґрунтовуючи свою незгоду із зазначеним ОСОБА_1 розміром компенсації частки спірного майна, ОСОБА_2 надала суду звіт про оцінку майна, а саме: квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , вартість якої станом на 15.11.2021 року склала 123 862,00 гривень (а.с.53-63).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи, що між позивачем та відповідачкою відсутня спільна згода щодо визначення вартості спільного майна подружжя. Разом із тим, сторони не скористалися правом заявити клопотання про призначення додаткової або повторної судової експертизи з метою підтвердження чи спростування висновків уже проведених експертиз.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Достатніми вважаються докази, які в сукупності дають можливість зробити достовірний висновок про наявність або відсутність певних обставин, що мають значення для справи.

Сукупність доказів повинна бути взаємопов`язаною, узгодженою та такою, що дозволяє вирішити спір відповідно до вимог законодавства. Окремий, ізольований доказ, особливо побічний, не може бути підставою для належного вирішення справи, оскільки ґрунтується лише на припущеннях, а не на достовірних обставинах. Водночас, докази, що суперечать один одному, не можуть визнаватися достатніми без належної оцінки їх достовірності та допустимості.

Отже, у даній справі доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а рішення суду ухвалюється виключно на підставі достовірних, допустимих, належних та достатніх доказів, що в своїй сукупності дають змогу встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Суд зазначає, що жодна особа не може бути примушена до прийняття у власність майна або його частки без її вільної згоди. Отже, якщо відповідачка виявляє намір зберегти за собою лише свою частку у спірній квартирі, таке волевиявлення відповідає принципу добровільності у набутті права власності та не суперечить нормам чинного законодавства. Зустрічних позовних вимог про визнання за нею права власності, відповідачка не заявляла, не просила визнати за нею право власності на квартиру в цілому та не вносила на депозитний рахунок суду вартість частки позивача.

Щодо вимог позивача про припинення за ним права спільної сумісної власності на спірну квартиру, слід зауважити, що у позовній заяві не зазначено, на чию користь має відбутися перехід припиненого права, а також не визначено подальший правовий режим цього майна. Зі змісту позову не вбачається, чи квартира має перейти у приватну власність відповідачки, чи залишитися у спільній власності з іншими особами, коло яких не конкретизовано.

У частині вимоги про стягнення з відповідачки грошової компенсації за частку у квартирі в розмірі 139? 431,00 грн. суд приходить до висновку про її необґрунтованість, оскільки заявлений розмір компенсації не підтверджується належними і допустимими доказами, наявними у матеріалах справи, та оспорюється іншою стороною. Наявна оцінка базується переважно на припущеннях фахівця, що не дає суду підстав вважати її достовірною та достатньою для прийняття позитивного рішення щодо цієї частини позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обрання позивачем невірного способу захисту своїх прав та відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 19, 80, 81, 82, 89, 129, 131, 141, 223, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст. 60, 61, 63, 69-71 СК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Л.Г. Якименко