печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі судових засідань Кошелюк Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києві заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України в рамках цивільної справи №757/13932/20-ц.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначив, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 01.04.2020 року у справі №757/13932/20-ц було тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон, без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, ОСОБА_1 , до виконання своїх зобов`язань по сплаті заборгованості за виконавчим листом № 6-3669/11, що виданий 13.01.2015 року Дніпровським районним судом міста Києва.

Так, заявник вказує, що станом на день звернення відсутні підстави для такого обмеження, оскільки ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20.02.2019р. у справі №344/2970/19, залишеною без змін Івано-Франківським апеляційним судом, що набрала законної сили 02.05.2019р., відмовлено у задоволенні подання приватний виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачука JI.M. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, громадянина України ОСОБА_1 , до виконання ним своїх зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом № 6-3669, виданим 11.01.2015 року Дніпровським районним судом м. Києва.

Відтак, заявник вказує, що внесене приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Варавою Романом Сергійовичем подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, громадянина України ОСОБА_1 , не містить визначений законом підстав, підтверджених належними доказами, для застосування такого заходу впливу як обмеження виїзду.

Також, заявник зазначив, що, починаючи з 01.04.2020 року, протягом п`яти років триває захід тимчасового обмеження виїзду за кордон ОСОБА_1 , що, на його думку, порушує його права, оскільки такий захід носить тимчасовий характер та має бути виправданим, обґрунтованим.

Окрім цього, заявник вважає, що з матеріалів виконавчого провадження не вбачається ухилення від виконання рішення боржником. Виконавче провадження зводиться до вчинення формальних дій щодо подання запитів про наявність майна боржника, даних про наявність майна не встановлено, майно відсутнє, однак тимчасове обмеження у виїзді за кордон продовжує існувати без обґрунтування, без необхідності його застосування.

Таким чином, заявник просить суд скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, громадянина України ОСОБА_1 (код ДРФО НОМЕР_1 ), до виконання своїх зобов`язань по сплаті заборгованості за виконавчим листом № 6-3669/11, що виданий 13.01.2015 року Дніпровським районним судом міста Києва, вжите за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Романа Сергійовича згідно ухвали Печерського районного суду міста Києва від 01.04.2020року у справі №757/13932/20- ц.

Представник заявника в судове засідання подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, вимоги підтримав.

Представник АТ «СЕНС БАНК» подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами.

Інші учасники у судове засідання не з`явились, про час та мцсе розгляду справи повідомлялись належним чином.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі судового рішення та задоволення вимог заяви.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі.

Судовим розглядом встановлено, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Романа Сергійовича перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №6-3669/11, виданий 13.01.2015 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 01.04.2020року у справі №757/13932/20-ц подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Романа Сергійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, громадянина України ОСОБА_1 , до виконання своїх зобов`язань по сплаті заборгованості за виконавчим листом № 6-3669/11, що виданий 13.01.2015 року Дніпровським районним судом міста Києва.

В подальшому, в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 приватним виконавцем 31.08.2020 року передано стягувачу майно боржника - обладнання за ціною третіх торгів 127 700,00грн.

Із Інформації про виконавче провадження від 28.02.2025р., приватним виконавцем із 24.02.2020 року по 31.01.2022 року вчинено ряд дій щодо виконавчого провадження, надалі із 31.01.2022 року по 24.02.2023 року жодні дії не вчиняються понад один рік. Надалі, а саме 24.02.2023 року та 08.05.2023 року подано запити про банківську таємницю. Після цього знову понад рік, до 10.05.2024 року жодні дії не вчиняються. 10.05.2024 року подано запити про наявність коштів, доходів і знову майже 9 місяців дій не вчиняється.

З переліку постанов приватного виконавця, із 24.02.2020 року по 31.08.2020 року приватним виконавцем вчинено ряд дій, а надалі більше 4 років 6 місяців постанов не виноситься. Тобто, тимчасове обмеження у виїзді за кордон продовжує існувати без вчинення фактично самих дій приватного виконавця щодо виконавчого провадження

Разом з тим, ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20.02.2019р. у справі №344/2970/19, залишеною без змін Івано-Франківським апеляційним судом, що набрала законної сили 02.05.2019р., відмовлено у задоволенні подання приватний виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачука Л.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, громадянина України ОСОБА_1 , до виконання ним своїх зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом № 6- 3669, виданим 11.01.2015 року Дніпровським районним судом м. Києва.

Тобто, вказана ухвала стосувалась одного і того ж виконавчого документа, а саме виконавчого листа № 6-3669/11, що виданий 13.01.2015 року Дніпровським районним судом міста Києва.

Зазначеною ухвалою встановлено та обґрунтовано, що «право виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду зобов`язань, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон. У поданні відсутні документи, які б свідчили про здійснення вичерпного комплексу виконавчих дій щодо сплати боржником суми заборгованості».

Із Узагальнення практики тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України вбачається наступне - Положеннями законодавства передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання.

Обов`язок доказування ухилення від виконання рішення покладено саме на виконавця.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання в межах кожної держави. Кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну.

Свобода пересування гарантована статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При цьому згідно частини третьої указаної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вжити передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Втім, законом передбачено юридичні санкції у виді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, у зв`язку з чим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Слід зазначити, що чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше. Отже, з огляду на викладене, значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання і це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», як то утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Суд, вирішуючи питання чи є ухилення боржника від виконання зобов`язань свідомим, має враховувати комплекс процесуальних дій, які були вжиті державним виконавцем для виконання рішення суду, та на момент звернення до суду із поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та підтвердженим матеріалами виконавчого провадження.

Встановлення наявності зобов`язання у боржника, в даному випадку грошового зобов`язання щодо сплати заборгованості, та факту ухилення останнього від його виконання (бездіяльність, свідоме невиконання зобов`язання), дозволяють при вирішенні подання керуватись положеннями частини другої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», згідно якої громадянинові України, який має паспорт для виїзду за кордон, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо такий громадянин ухиляється від виконання зобов`язань покладених на нього судовим рішенням, - до виконання цих зобов`язань. За наявними матеріалами, відсутні докази ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Обмеження виїзду заявника суперечить також основним засадам (принципам) цивільного судочинства, зокрема, верховенству права, змагальності сторін, диспозитивності, пропорційності (ст. 2 ЦПК України).

Статтею 16 ЦК України передбачено право кожної особи звертатися до суду за захист свого особистого немайнового або майнового права та Інтересу. Одним із способів захисту - відновлення становища, яке існувало до порушення.

Верховний суд у постанові № 331/8536/17 від 28.10.2020 року виклав правову позицію, яка полягає у наступному: «тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення».

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії», Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином: у відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії», скарга № 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії», рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини», рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії»).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості.

На вищевказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон є дія неврегульованих зобов`язань.

У свою чергу, відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Зважаючи на те, що у суду відсутні дані, які свідчать про наявність обґрунтованих підстав для подальшого застосування до заявника обмеження у праві виїзду з України відповідні обмеження підлягають скасуванню, враховуючи що ухилення боржника від виконання рішення суду не встановлено, заходи обмеження у праві виїзду з України діють відносно заявника понад пять років, а дії щодо забезпечення виконання судового рішення останні чотири з половиною роки приватним виконавцем Варава Р.С. не вчиняються.

За таких обставин, подальше застосування вказаних обмежень щодо заявника є несправедливим, невиправданим та не відповідає меті їх застосування.

Таким чином, зважаючи на викладене, заява про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду заявника за кордон підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 2, 4, 247, 441 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, без вилучення

паспорта громадянина України для виїзду за кордон, громадянина України

ОСОБА_1 (код ДРФО НОМЕР_1 ), до виконання своїх зобов`язань по сплаті

заборгованості за виконавчим листом № 6-3669/11, що виданий 13.01.2015 року

Дніпровським районним судом міста Києва, вжите за поданням приватного

виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Романа Сергійовича згідно Ухвали

Печерського районного суду міста Києва від 01.04.2020року у справі №757/13932/20-

ц.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА