Справа № 464/1402/25
пр.№ 2/464/1120/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.05.2025 року м.Львів

Сихівський районний суд міста Львова

в складі: головуючого судді Борачка М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зняття арешту,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 діючи в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, в якому просить скасувати арешт на частку квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову покликається на те, що 15.03.2010 в рамках кримінальної справи №144-2860, порушеної відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постановою старшого слідчого СУ ГУ МВС України у Львівській області Кобасяр І.В. накладено арешт на частку квартири АДРЕСА_1 . Разом з тим, на даний момент позивач більше 7 років не перебуває ні в статусі підозрюваного, ні в статусі обвинуваченого по даній кримінальній справі, ні по будь-яким іншим провадженням. Крім того, згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» від 22.11.2024, відомості про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності відсутні. Жодних підстав для продовження арешту не існує. Натомість наявність арешту перешкоджає позивачу, як співвласнику користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Ухвалою судді Сихівського районного суду м.Львова від 13.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Копію ухвали надіслано учасникам справи, а відповідачу також копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів (за місцем реєстрації).

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому вона просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що Головне управління Національної поліції у Львівській області є неналежним відповідачем по справі.

Представником позивача подано відповідь на відзив, у якій він просить відхилити заперечення відповідача, оскільки такі є безпідставними та необґрунтованими.

Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру №С-05607 від 28.12.2006, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 . Вказане також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14430629 від 03.05.2007.

Згідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №26666178, на підставі постанови старшого слідчого СУ ГУ МВСУ у Львівській області від 15.03.2010 у кримінальній справі №144-2860 накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ). Вказане також підтверджується постановою старшого слідчого СУ ГУ МВС України у Львівській області Кобасяр І.В. від 15 березня 2010 року, якою накладено арешт на частину спірної квартири.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 20.09.2018 клопотання прокурора про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строків давності задоволено, обвинуваченого ОСОБА_1 у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.366, ч.2 ст.190 КК України звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_1 закрито.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не оспорює законність і обґрунтованість арешту майна, а лише покликається на порушення його прав як власника майна та обмеження його у праві користування та розпорядження належним йому майном через існування арешту, накладеного слідчим у кримінальній справі, провадження в якій закрито.

Суд зазначає, що з припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Аналогічна позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №705/1188/21.

Порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено ст.174 КПК України.

Згідно зі статтею 126 КПК України (1960 р.), чинною на час накладення арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІ «Перехідні положення» чинного КПК України арешт майна, застосований під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Вказана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Разом з тим, положеннями КПК України (1960 р.), передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі, або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виникають з цивільних правовідносин та відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Щодо покликань представника відповідача на те, що ГУ Національної поліції у Львівській області є неналежним відповідачем по справі, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про створення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичну особу публічного права - Головне управління Національної поліції в Львівській області та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.

Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під яким розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права.

Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

У Законі України «Про Національну поліцію» чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції, а відтак, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.

З метою встановлення факту публічного правонаступництва, у даному випадку, визначальним є наявність переходу повністю чи частково функцій (адміністративної компетенції) первісного суб`єкта - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Львівській області та його структурних підрозділів після його припинення до Головного управління Національної поліції в Львівській області.

У постанові від 30 вересня 2020 року в справі №826/6895/17 Верховним Судом вказано, що аналогічність завдань міліції та поліції встановлена ст.3 Закону України «Про міліцію» та ст.2 Закону України «Про Національну поліцію». Ліквідація управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України свідчить про фактичну ліквідацію державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується.

Отже, ліквідація Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області та його структурних підрозділів з одночасним створенням іншого органу ГУНП, який частково виконує повноваження (завдання) органу, що ліквідується, надає суду можливість дійти висновку про те, що Головне управління Національної поліції у Львівській області, з огляду на правовий статус і обсяг повноважень, є фактичним правонаступником ліквідованого Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, а отже залучення його відповідачем до розгляду справи щодо відновлення порушених прав ОСОБА_1 відповідає фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Таким чином, враховуючи те, що за наявності арешту накладеного на майно, ОСОБА_1 позбавлений в повному обсязі розпоряджатися квартирою, підстав для продовження обтяження на таке майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту із зазначеного майна.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.2, 10, 12, 141, 247, 258, 259, 263-265, 274-279, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зняття арешту - задовольнити.

Зняти арешт з частини квартири АДРЕСА_1 , накладений відповідно до постанови слідчого СУ ГУ МВСУ у Львівській області Кобасяр І.В. від 15.03.2010 у кримінальній справі №144-2860.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, у такому разі суд підписує рішення без його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Львівській області, , адреса проживання: Львівська область, м.Львів, пл. Генерала Григоренка, 3.

Повне судове рішення складено 20 травня 2025 року, що є датою його ухвалення за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.5 ст.268 ЦПК України.

Головуючий Борачок М.В.