Номер провадження: 22-ц/813/771/25
Справа № 515/231/23
Головуючий у першій інстанції Зубов О. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 19 жовтня 2023 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року АТ "СЕНС БАНК" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги, мотивує тим, що згідно з рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 січня 2015 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ "УКРСОЦБАНК" стягнуто заборгованість за договором кредиту №674-ф03.7/59 від 27 серпня 2007 року у розмірі 110 892, 96 доларів США за курсом НБУ станом на 14 січня 2015 року, що становить 1 748 781, 98 грн. та 3 654, 00 грн. судового збору. Згідно з рішенням №5/2019 від 15 жовтня 2019 року діяльність АТ "УКРСОЦБАНК" припинено шляхом приєднання до АТ "АЛЬФА-БАНК", яке стало правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків. 12 серпня 2022 року відбулась зміна найменування позивача з АТ "АЛЬФА-БАНК" на АТ "СЕНС БАНК" без зміни організаційно-правової форми. Оскільки станом на 01 грудня 2022 року грошове зобов`язання за кредитним договором №674-ф03.7/59 від 27 серпня 2007 року не виконане, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, розраховану відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України та пунктів Кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 6428, 56 доларів США, що складається з суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість, та витрати зі сплати судового збору у розмірі 3526, 26 грн.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 19 жовтня 2023 року позовну заяву Акціонерного товариства "СЕНС БАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства "СЕНС БАНК" (м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд.100, МФО 300346, , п/р № НОМЕР_2 ) 3% річних за договором №674-ф03.7/59 від 27 серпня 2007 року, нарахованих відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, станом на 23 лютого 2022 року у розмірі 4557, 62 доларів США (чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят сім доларів США 62 центи США) та судові витрати у розмірі 1981, 76 грн. (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят одна грн.. 76 к.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 19 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Дукін С.В. у судове засідання, призначене на 13.05.2025 року о 15:30 год. не з`явились.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Дукіна С.В. 13.05.2025 року до Одеського апеляційного суду подано заяву про розгляд апеляційної скарги без участі ОСОБА_1 та адвоката Дукіна С.В.

Присутній в судовому засіданні представник позивача адвокат Байрамов Олександр Володимирович не заперечував проти розгляду справи за фактичної явки.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні відповідача та його представника належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників учасників провадження, а саме неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників провадження, які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що справа перебуває в судах з січня 2023 року, а в апеляційному суді з грудня 2023 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст.ст. 210, 371 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити с удове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що:

- кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

- наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення

- відповідач на дату звернення кредитора до суду мав перед ним невиконане грошове зобов`язання та на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 січня 2015 року з останнього стягнуто заборгованість за договором кредиту №674-ф03.7/59 від 27 серпня 2007 року у розмірі 110 892, 96 долари США за курсом НБУ станом на 14 січня 2015 року, що становить 1 748 781, 98 грн. і оскільки рішення вступило в законну силу розмір заборгованості, який встановлений у рішенні суду не підлягає повторному встановленню;

- у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Тобто, кінцевою датою розрахунку платежів згідно з ч.2 ст.625 ЦПК України є 23 лютого 2022 року;

- станом на 23 лютого 2023 року сума 3% річних, нарахована за період з 01 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року включно, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 4557, 62 доларів США за розрахунком: з 01 до 31 грудня 2019 року = 168, 59 доларів США 68 373, 49 (сума заборгованості, встановлена рішенням суду у справі №521/13693/14-ц (без врахування попередніх інфляційних витрат та 3% річних) х 3% х 30 днів/ 365днів; з 01 січня по 31 грудня 2020 року = 2045, 60 доларів США (68 373, 49 х 3% х 365днів/366 днів); з 01 січня по 31 грудня 2021 року = 2045, 58 доларів США (68373, 49 х 3% х 364 днів/365 днів); з 01 січня по 23 лютого 2022 року (68373, 49 х 3% х 53 дні/365 днів);

За такого, вимоги позивача підлягають задоволенню частково у розмірі 4557, 62 доларів США.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

- 27 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "УКРСОЦБАНК" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №674-ф03.7/59, відповідно до умов якого позичальнику у тимчасове користування надано кредитні кошти у розмірі 39700 доларів США, а позичальник зобов`язувався повернути отримані кредитні кошти та сплатити на користь Банка відсотки за користування кредитом у розмірі 12.45 % річних не пізніше 26 серпня 2032 року (а. с. 10-15);

- згідно з заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 січня 2015 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у солідарному порядку на користь ПАТ "УКРСОЦБАНК" стягнуто заборгованість за договором кредиту №674-ф03.7/59 від 27 серпня 2007 року у розмірі 110 892, 96 долари США за курсом НБУ станом на 14 січня 2015 року, що становить 1 748 781, 98 грн. та 3 654, 00 грн. судового збору (а.с.5-9). Рішення набрало законної сили 03 березня 2015 року (а. с. 5-9);

- відповідно до протоколу позачергових загальних зборів акціонерів АТ "АЛЬФА-БАНК" та рішення єдиного акціонера АТ "УКРСОЦБАНК" від 15 жовтня 2019 року внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ "АЛЬФА-БАНК" став правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків після "УКРСОЦБАНК" (а. с. 30-33);

- 12 серпня 2022 року відбулась зміна найменування позивача з АТ "АЛЬФА-БАНК" на АТ "СЕНС БАНК" без зміни організаційно-правової форми, що підтверджується копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а. с. 17);

- станом на 01 грудня 2022 року грошове зобов`язання за кредитним договором №674-ф03.7/59 від 27 серпня 2007 року не виконане, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, розраховану відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України та пунктів Кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 6428, 56 доларів США, що складається з суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість, та витрати зі сплати судового збору у розмірі 3526, 26 грн. (а. с. 16).

Колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно частини першої статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

(1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

(2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

(3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

(Аналогічна позиція в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22); постанова Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20, провадження № 61-13760сво21).

У справі № 757/44680/15-ц, яка переглядалась об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, за наслідками якої ухвалена постанова від 06.03.32019 року, судами попередніх інстанцій встановлені обставини щодо спливу позовної давності за вимогами кредитора про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування і судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову про їх стягнення, тому колегія суддів касаційного суду вважала вказане зобов`язання натуральним і дійшла висновку про відсутність у кредитора права нараховувати суми, визначені статтею 625 ЦК України.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції вказав, що відсутні підстави вважати зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 674-ф03.7/59 від 27.08.2007 року натуральним зобов`язанням, оскільки заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 січня 2015 року, яке вступило в законну силу 03.03.2015 року, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у солідарному порядку на користь ПАТ "УКРСОЦБАНК" стягнуто заборгованість за договором кредиту № 674-ф03.7/59 від 27 серпня 2007 року у розмірі 110 892, 96 долари США за курсом НБУ станом на 14 січня 2015 року, що становить 1 748 781, 98 грн. та 3 654, 00 грн. судового збору, тобто вимога АТ «Сенс Банк», як правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку.

Та обставина? що на час звернення до суду з позовом, відкриття провадження судом першої інстанції, розгляду справи та ухвалення оскаржуваного в апеляційному порядку рішення, виконавче провадження не було відкрите і рішення суду не виконувалось правого значення не має, як і не має правового значення у цій справі за наведених обставин і пропуск строку для пред`явлення виконавчого листа (виконавчих листів) до виконання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неврахування судом тієї обставини, що зобов`язання за кредитним договором № 674-ф03.7/59 від 27 серпня 2007 року є задавненим і висновків, які викладені у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22) , а доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до помилкового тлумачення заявником змісту цієї постанови.

При вирішенні позову, суд врахував, що стягнення 3% річних з огляду на введення в Україні воєнного стану 24.02.2022 року, який безперервно продовжується до сьогодні, обмежується до введення воєнного стану і тому задовольнив вимоги про стягнення 3% річних обмежуючись періодом до 23.02.2022 року включно.

Іншого розрахунку відповідач не представив.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Filad», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spai», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Filad», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 19 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 21.05.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова