Провадження №2-з/522/292/25
УХВАЛА

20 травня 2025 року

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючої судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Морозовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЯТА КАТЕРИНА-ОДЕСА» про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЯТА КАТЕРИНА-ОДЕСА» про забезпечення позову до подання позовної заяви, де відповідачем вказує ОСОБА_1 .

В заяві про забезпечення позову, заявник просить про вжиття заходів забезпечення шляхом накладення арешту на грошові кошти в межах суми позовної вимоги у розмірі 13 180 467,90 гривень,які належать ОСОБА_1 та знаходяться на рахунку у АТ «Креді Агріколь Банк» та у ПАО «Марфін Банк», а також інших рахунках в банківських та фінансових установах України, які будуть виявлені під час виконання ухвали суду. Також просив вжиття заходів забезпечення шляхом накладення арешту на частку ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ «СВЯТА КАТЕРИНА-ОДЕСА», яка складає 15%, розмір частки статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) 2475,00 гривень та вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Державній організації "Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій" (ідентифікаційний код 44673629, адреса: 01601, м. Київ, вул. Дмитра Годзенка буд. 1) до набрання рішенням суду у цій справі законної сили, вносити будь-які зміни до Державного реєстру свідоцтв України на торговельні марки: торговельну марку на словесний знак «КЛІНІКА СВЯТОЇ КАТЕРИНИ», для послуг ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначених свідоцтвом України N? 103150 від 10.02.2009, на торговельну марку на CATHERINE», для послуг 44 класу МКТП, зазначених свідоцтвом України N? 119822 від 10.03.2010, на торговельну марку на словесний знак « ІНФОРМАЦІЯ_2 », для послуг 44 класу МКТП, зазначених свідоцтвом України N? 123700 від 25.05.2010, на торговельну марку на словесний знак « ІНФОРМАЦІЯ_3 », для послуг 44 класу МКТП, зазначених свідоцтвом України N? 136202 від 10.03.2011, на торговельну марку на комбінований знак «PAIN CLINIC», для послуг 44 класу МКТП, зазначених свідоцтвом України N? 152472 від 27.02.2012, на торговельну марку на словесний знак « ІНФОРМАЦІЯ_4 », для послуг 44 класу МКТП, зазначених свідоцтвом України N? 205961 від 25.11.2015, зокрема, щодо передання разом або окремо виключних майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки за зазначеними свідоцтвами повністю або частково, щодо припинення дії зазначених свідоцтв разом або окремо у зв`язку з відмовою від них їх власника повністю або частково, щодо видачі ліцензій на використання торговельних марок за зазначеними свідоцтвами разом або окремо, а також публікувати в офіційному електронному бюлетені Національного органу інтелектуальної власності відповідні відомості.

Вимоги обґрунтовуються, тим, що ОСОБА_1 були спричинені збитки ТОВ «СВЯТА КАТЕРИНА-ОДЕСА» у розмірі 13180467,90 гривень та незаконно було набуто майнові права на торговельні марки належні товариству, заявник вважає, що з метою захисту та поновлення порушених прав та інтересів заявника, та недопущення ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, необхідно вжити вказані заходи забезпечення.

16 травня 2025 року до суду надійшла позовна заява ТОВ «СВЯТА КАТЕРИНА-ОДЕСА» до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

16 травня 2025 року до суду від представника ОСОБА_1 адвокат Лях І.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

19 травня 2025 року до суду від представника ОСОБА_1 адвокат Лях І.М. надійшли до суду клопотання про залучення доказів та заперечення на заяву про забезпечення позову, в якій просив відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову у повному обсязі, з підстав викладених у запереченнях.

20 травня 2025 року представником ТОВ «СВЯТА КАТЕРИНА-ОДЕСА» подано заяву про розгляд заяви про вжиття заходів забезпечення позову та її задоволення.

В судовому засіданні представник ТОВ «СВЯТА КАТЕРИНА-ОДЕСА» Ткаченко Є.В. подану заяву підтримала, наполягаючи на її задоволенні.

Представник ОСОБА_1 адвокат Лях І.М. заперечував проти задоволення заяви, посилаючись на відсутність підстав для цього.

Суд, вивчивши матеріали справи, заяву про забезпечення позову, вважає, що вона не доведена та задоволенню не підлягає.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1-4 частини 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд керується тим, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

За змістом ст.ст.149-153 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити заходи забезпечення позову.

Процесуальним законом визначено обов`язок заявника вказати предмет позову та обґрунтувати необхідність забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо пов`язанні з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Як вбачається із заяви, заявник, звертаючись з заявою про забезпечення позову, просить накласти арешт на грошові кошти в межах суми позовних вимог у розмірі 13180467,90 гривень та на частку у статутному капіталі, а також заборонити вчиняти дії щодо майна.

Так, заявник просить про накладення арешту на грошові кошти в розмірі 13 180 467, 90 грн., які належать ОСОБА_1 .

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Проте, суду не надано належних, допустимих і достатніх доказів наявності сум на рахунках, що позбавляє суд можливості надати оцінку співмірності сум у співвідношенні із заявленими вимогами та вирішити питання про необхідність застосування заходу забезпечення у вигляді арешту.

Також, у заяві про забезпечення позову не йдеться про ефективний захист порушених прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.

В частині вимог заявника щодо вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на корпоративні права, суд зазначає наступне.

Корпоративні права - це права, які випливають із права власності на акцію акціонерного товариства або права на частку у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю або іншої юридичної особи, статутний капітал якої поділений на частки, або права на вклад до статутного капіталу юридичної особи у разі, якщо капітал такої особи не поділений на частки.

Нормативні визначення корпоративних прав містяться у Господарському кодексі України, Податковому кодексі України, Законі України «Про акціонерні товариства».

Закон України «Про акціонерні товариства» визначає корпоративні права як сукупність майнових і немайнових прав акціонера власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, що включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, отримання дивідендів та активів акціонерного товариства у разі його ліквідації відповідно до закону, а також інші права та правомочності, передбачені законом чи статутними документами.

Господарський кодекс визначає корпоративні права як права особи, частка якої визначається у статутному фонді(майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку(дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Податкове законодавство визначає корпоративні права подібно це право особи, частка якої визначається у статутному фонді(майні) господарської організації (юридичної особи) або його частку (пай), що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Інакше кажучи, це права особи, яка внесла свою частку (гроші, інше майно) до певної компанії.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.

Відповідно до ч.1 п.1 ст. 10 ЗУ «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення в тому числі на корпоративні права боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Враховуючи наведене, чинним законодавством прямо передбачено можливість звернення стягнення на корпоративні права боржника в ході примусового виконання судових рішень.

Представник позивача, звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, вказує, що у випадку відчуження відповідачем частки у статутному капіталі господарського товариства, буде неможливим в подальшому виконання рішення.

При цьому, з матеріалів слідує, що ОСОБА_1 володіє торговими марками з 2016 року та станом на 2025 рік продовжує ними володіти.

Водночас, жодних доказів щодо вчинення відповідачем дій щодо відчуження частки у статутному капіталі господарського товариства, заявником не надано.

Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2019 року у справі 922/1631/18 вказав, що під час вирішенні питання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим, як і щодо вжиття заходів забезпечення позову, обов`язковим є надання оцінки обґрунтованості необхідності здійснення такої заміни, здатності саме того заходу, наякий заявник просить замінити вжитий судом, забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі задоволення позову, наявності зв`язку цього заходу забезпечення позову з предметом позову у справі, співмірності заходу із заявленими позовними вимогами, враховуючи також необхідність забезпечення збалансованості інтересів учасників справи. Тобто саме на заявника відповідного клопотання покладається тягар доведення необхідності здійснення заміни вжитого судом заходу забезпечення позову іншим, отже здатності саме такого заходу реально забезпечити задоволення вимог позивача у разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Відповідно пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Відтак, вжиття заходів щодо арешту на грошові кошти та корпоративні права, суд вважає недоцільними, в тому числі з причини, що такий захід може перешкоджати господарській діяльності підприємств, що буде вважатись втручанням в господарську діяльність, що є неприпустимим.

Водночас, на переконання суду, такі вимоги фактично є тотожними у винесенні рішенні справи по суті позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Заявником належним чином не обґрунтоване припущення про те, що невжиття таких заходів забезпечення позову, як накладення арешту на кошти та частку у статутному капіталі, з забороною внесення змін до Державного реєстру свідоцтв України на торговельні марки на словесний знак, утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду та спроможне забезпечити фактичне виконання рішення суду в майбутньому.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

В даному випадку, суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, який через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 по справі № 554/1893/17 достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, так як справа по суті ще не вирішена та факт порушення законних прав позивача не встановлений.

Суд зазначає, що в заяві, міститься лише посилання на потенційне порушення прав позивача, від можливих недобросовісних дій відповідача, при цьому в заяві відсутнє достатнє обґрунтування та докази, які підтверджують доцільність та необхідність термінового забезпечення позову. При цьому, позивач не вказав потенційну недобросовісну поведінку сторони, яка може призвести до неможливості ефективного захисту прав.

Суд, також звертає увагу на те, що позивачем не доведено підстав для вжиття заходів забезпечення позову а також співмірність заходів забезпечення позову позовним вимогам. При цьому, доводи заяви більшою мірою стосуються обґрунтованості позовних вимог, яка під час вирішення питання про забезпечення позову не досліджується.

Крім того, задоволення вимог заяви фактично буде вирішенням спору по суті.

Узагальнюючи все вищенаведене, суд приходить до переконання, що заявником не наведено достатніх підстав для застосування вказаних заходів забезпечення позову, а також не надано належних і достатніх доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову у майбутньому може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, виходячи із змісту заявлених вимог. Заявником наразі не доведено, що відповідач вчиняв чи намагається вчинити дії щодо відчуження свого майна, на шкоду інтересам заявника.

Вимоги щодо забезпечення позову, суд не вважає розумними, обґрунтованими та адекватними.

Суд не вбачає з поданої заяви та долучених до неї письмових доказів наявність реальної загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача та ймовірність ускладнення виконання судового рішення у разі задоволення позову при невжитті таких заходів.

За таких обставин, враховуючи зазначене, оскільки вимоги заявника не відповідають вищезазначеним критеріям та принципам інституту забезпечення позову, вжиття заходів забезпечення позову не вбачається необхідним, так як не існує очевидних ризиків порушення прав позивача, а тому суд приходить висновку, що на даний час немає правових підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЯТА КАТЕРИНА-ОДЕСА» про вжиття заходів забезпечення позову у справі.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відмова у задоволенні клопотання про забезпечення позову не позбавляє особу права звернутись повторно з заявою про забезпечення позову навівши нові мотивування та надавши всі необхідні докази на підтвердження такого клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.149-153,259,260,353 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЯТА КАТЕРИНА-ОДЕСА» про забезпечення позову до подання позовної заяви - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя: