Номер провадження: 22-ц/813/607/25
Справа № 521/9535/20
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 11 вересня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулась з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за яким просила визначити 1/2 частку двокімнатної житлової квартири, загальною площею 48,2 кв.м, житловою площею 30,0 кв.м, яка розташована АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , визнавши на дану частку право приватної особистої власності, обґрунтовуючи свої вимоги таким.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 серпня 2016 року по 05 червня 2019 року. В період шлюбу подружжям 10 листопада 2016 року було придбано нерухоме майно, яке складається з двокімнатної житлової квартири, загальною площею 48,2 кв.м, житловою площею 30,0 кв.м, яка розташована АДРЕСА_1 , зареєстрованої за ОСОБА_2 . Дане нерухоме майно було придбано за спільні кошти в розмірі 875000,0 гривень, що в середньому було еквівалентно 35000,0 доларам США. На даний час ОСОБА_1 має намір особисто розпоряджатися своїм майном, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, однак досягти домовленості, добровільно поділити їхнє спільне сумісне не можемо, так як між ними немає спільної згоди на розподіл майна та нотаріально посвідчити даний договір не представляється можливим тому позивач змушена звернутись до суду для вирішення даного спору.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 11 вересня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ подружнього майна відмовлено.

Рішення суду вмотивовано тим, що твердження позивачки про те, що спірна квартира була набута за час шлюбу за спільні кошти подружжя, не знайшло свого підтвердження, а докази подані відповідачем спростовують твердження позивачки та підтверджують, що саме за його особисті кошти була придбана спірна квартира.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, на невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, вмотивована тим, що при постановлені рішення суд першої інстанції не дав належної оцінки та не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи. В скарзі звертається увага на те, що спірне нерухоме майно, яке складається з двокімнатної житлової квартири, загальною площею (кв.м): 48.2, житловою площею (кв.м): 30, яка розташована АДРЕСА_1 , було придбано під час зареєстрованого шлюбу. Відповідно до договору купівлі - продажу, серії та номер: 3036, виданого 10.11.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г. Л., зареєстровано за ОСОБА_2 об`єкта нерухомого майна №101, номер об`єкта в РПВН: 163396675, номер запису право власності: 17372682. Тобто ОСОБА_2 є титульним власником спільного майна, так як ОСОБА_1 при вчиненні даного правочину написала нотаріально завірену заяву в якій вказала, що не заперечує проти купівлі за спільні кошти даного майна та даний правочин не оспарювався сторонами договору та самим ОСОБА_2 , що на думку апелянта є безпосереднім прямим доказом, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, та не підлягаю доказуванню, однак суд першої інстанції не прийняв до уваги дані встановленні фактичні обставини які не підлягають доказуванню чим порушив норми матеріального права, які підлягаю застосуванню.

Крім того, в скарзі зазначено, що суд першої інстанції помилково прийняв до уваги, що спірне нерухоме майно придбане ОСОБА_2 за власні кошти та поклав в основу рішення письмові докази, а саме боргові розписки надані ОСОБА_2 , та покази свідків, чим при постановлені оскаржуваного рішення не звернув увагу, що відповідач - ОСОБА_2 , не скористався свої правом звернення із зустрічним та окремим позовом про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю подружжя, а саме що майно, належить лише одному з подружжя і на яке не поширюється сімейно - правовий принцип спільності майна подружжя та щодо цього майна кожен із подружжя має право самостійно здійснювати правомочності власника. Наголошується, що як вбачається з фактичних обставин справи ОСОБА_2 не купував дане житло до укладення шлюбу, а це спростовує версію, що квартира куплена за особисті кошти ОСОБА_2 . Також, зазначається, що при купівлі квартири відповідач не вказував апелянту про необхідність написання заяви до нотаріуса, що дане майно придбане ним за власні кошти.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Ознайомившись з апеляційною скаргою позивачки, відповідач ОСОБА_2 подав на неї відзив, в якому просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11.09.2023 року залишити без змін, а апеляційну скаргу позивачки без задоволення.

У відзиві ОСОБА_2 зазначає, що на його думку у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя за особисті кошти якого воно придбане.

Крім того, відповідач наголошує, що до суду першої інстанції подавав докази того, що квартира куплена ним за особисті кошти.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Позивачка ОСОБА_1 приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з Хмельницького міськрайонного суду Вінницької області, надавала пояснення по суті справи, підтримала доводи поданої апеляційної скарги, просила її задовольнити в повному обсязі.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Мироненко В.О. в судовому засіданні просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник, адвокат Соломенцев І.А. в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивачки, просили оскаржуване рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

27 серпня 2016 року ОСОБА_3 ) уклала шлюб із відповідачем по справі - ОСОБА_2 , який вони зареєстрували у Приморському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що складено відповідний актовий запис за № 1520.

Відповідно до рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 червня 2019 року, справа № 149/1292/19, шлюб між сторонами розірвано.

Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі та проживаючи сім`єю сторонами було придбано нерухоме майно, яке складається з двокімнатної житлової квартири, загальною площею (кв.м): 48.2, житловою площею (кв.м): 30, яка розташована АДРЕСА_1 .

Правовстановлюючими документами є договір купівлі-продажу, серія та номер: 3036, виданий 10 листопада 2016 року, видавник: Пашичева Г.Л. приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого за ОСОБА_2 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 101, номер об`єкта в РПВН: 163396675, номер запису про право власності: 17372682, тобто ОСОБА_2 є титульним власником спільного майна.

Відповідач до суду першої інстанції в підтвердження факту того, що майно було придбано саме за його кошти, були надані: закордонний паспорт, копія послужної книжки моряка у період з 2014 року по 2016 рік на 4 арк., копія контрактів з 2012 року по 2016 рік на 4 арк., копія довідок про заробітну плату за 2013-2016 роки на 3 арк., копія довідок про плавання за 2008, 2010, 2011, 2012 роки на 4 арк., копії виписки з особового банківського рахунку ОСОБА_2 за 2014-2015 роки на 5 арк., копії виписки з особового банківського рахунку ОСОБА_2 за 2014-2017 роки на 6 арк.; копія заяви про вчинення злочину від 10.11.2016 року. Окрім цього відповідачем, надано до суду боргові розписки від 02.11.2016 року та 10.11.2016 року про те, що він позичав гроші на купівлю квартири.

Позивач у свою чергу надала до суду першої інстанції розписку ОСОБА_2 від 02.03.2019 року з якої вбачається, що ОСОБА_2 взяв у борг у своєї жінки ОСОБА_1 5300 доларів США; копію свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 04.03.2005 року; копію Витягу про державну реєстрацію прав від 11.10.2012 року, номер витягу 35808175; дані по формі ОК 7 ПФУ у м. Хмільнику, на підтвердження того, що позивач на період купівлі квартири також мала певні заощадження на купівлю квартири.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для їх задоволення, оскільки твердження позивачки про те, що спірна квартира була набута за час шлюбу за спільні кошти подружжя, не знайшло свого підтвердження, а навпаки докази подані відповідачем підтверджують, що саме за його особисті кошти була придбана спірна квартира.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду та вважає його помилковим виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі № 607/10913/17, від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17, від 29 липня 2019 року у справі № 619/3728/16, від 17 грудня 2019 року у справі № 761/11015/16-ц, від 17 грудня 2019 року у справі № 753/9691/15-ц, від 21 січня 2020 року у справі № 462/6409/18, від 30 червня 2020 року у справі № 383/875/17.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно ч.4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Втім, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Відтак, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Подібні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).

У цій справі встановлено, що сторони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , під час шлюбу.

Крім того колегія суддів зазначає, що договір купівлі - продажу, за яким була придбана спірна квартира вчинено з письмової згоди дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_1 .

Заява у якій ОСОБА_1 дає згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на купівлю за ціну та на умовах за його розсудом квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на спільні кошти та на укладання та підписання договору купівлі продажу, звірена приватним нотаріусом Пашицевою Г.Л.

Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 червня 2024 року, справа № 712/3590/22, провадження № 61-14297сво23, констатував:

«Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».

За таких обставин, доводи відповідача про те, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана 10.06.2016 року у період шлюбу сторін, але за його особисті кошти та кошти отримані ним у борг від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є безпідставними.

Посилання відповідача на боргові розписки, як на підтвердження факту отримання в борг коштів для придбання квартири у даній справі не можуть братись до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, вищевказане майно набуто сторонами під час перебування ними у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю.

При цьому, в договорі купівлі-продажу спірної квартири відсутнє застереження, що вказана квартира купується за особисті кошти ОСОБА_2 .

Сама наявність боргових розписок не є достатнім доказом придбання квартири відповідачем за особисті кошти.

Таким чином, колегія суддів висновує, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , придбана у період шлюбу сторін і є спільною сумісної власності подружжя, враховуючи презумпцію рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, частка кожного з подружжя становить по 1/2 частині квартири.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 , щодо визнання за нею, в порядку поділу спільного сумісного майна, право власності на 1/2 частку квартири загальної площею 48,2 кв.м, житлової площею 30 кв.м, розташованої за адресою АДРЕСА_1 є доведеними та обґрунтованими.

Вимога позивачки про визнання 1/2 частки квартири на праві приватної особистої власності не підлягає задоволенню, оскільки в силу положень статті 372 ЦК України в порядку поділу майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнання за ОСОБА_1 права власності на частку квартири має наслідком тільки виникнення спільної часткової власності.

Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 11 вересня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна, право власності на 1/2 частку квартири загальної площею 48,2 кв.м, житлової площею 30 кв.м, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький