ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/864/25 Справа № 203/90/24 Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря судового засідання: Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №203/90/24 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Бочкарь Романа Віталійовича, на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2024 року, ухвалене у складі судді Єдаменко С.В.., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з вказаним позовом, який мотивував тим, що 05 червня 1987 року його батько ОСОБА_5 , 1932 р.н., отримав ордер на вселення до квартири АДРЕСА_1 . Разом з батьком до вказаної квартири вселився позивач. Батько позивача звертався до органу приватизації Дніпровської міської ради з метою приватизації цієї квартири, проте йому було роз`яснено, що приватизація можлива лише за умови надання ордера на вселення до неї. ОСОБА_5 звернувся до Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради за для одержання копії корінця ордеру від 05 червня 1987 року №2052 на вселення до квартири АДРЕСА_1 , проте йому було повідомлено, що вищезазначений ордер не видавався. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Позивач ОСОБА_1 і надалі проживає в цій квартири та має намір її приватизувати, проте позбавлений такої можливості через відсутність у нього ордеру на вселення. У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право на приватизацію жилої квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачів передати цю квартиру у власність позивача без подання оригіналу ордеру про надання житлового приміщення.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язано ДМР через уповноважені нею органи з питань приватизації житлових приміщень розглянути заяву ОСОБА_1 про приватизацію квартири АДРЕСА_1 без надання оригіналу ордеру про надання житлової площі.

Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність фактичним обставинам справи. У зв`язку з чим просила рішення суду першої інстанції скасувати в частині визнання права на приватизацію та визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в оскарженій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано та не прийнято до уваги, що відповідач ОСОБА_2 весь час користувалась спірною квартирою, постійно оплачувала комунальні послуги, тому вважає, що відсутні будь-які підстави вважати її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . Також вказує, що суд першої інстанції помилково та безпідставно визнав одноосібні права на приватизацію квартири АДРЕСА_1 за позивачем ОСОБА_1 за наявності чинного на момент ухвалення судового рішення права на проживання у цій квартирі всіх відповідачів. Окрім цього, суд не наділений правом приймати рішення щодо приватизації житла, а визнання права на приватизацію житла не є належним способом захисту цивільних прав. Також, відповідач зазначає, що справу було розглянуто без її участі, оскільки вона не була належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи.

Позивач, скориставшись своїм правом, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому між іншого, просив відмовити ОСОБА_2 у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін, як таке, що є обґрунтованим та законним і винесено відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що надана відповідачкою банківська довідка від 11 квітня 2024 року не може бути належним доказом по справі та підтвердження проживання останньої тривалий час у зазначеній квартирі.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти доводів скарги, вважає її необґрунтованою, а рішення суду таким, що відповідає вимогам закону.

Інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 травня 1987 року виконавчим комітетом Кіровської районної Ради народних депутатів м.Дніпропетровська прийнято розпорядження №110-р «Про дозвіл на обмін житлової площі» дозволено ОСОБА_5 обміняти двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 на 2 квартири: 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_3 житловою та 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 є сином ОСОБА_5 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №49447860 від 12 жовтня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_1 , 1966 р.н., є спадкоємцем першого ступеня спорідненості після смерті ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 був прописаний за адресою: АДРЕСА_4 з 02 липня 1987 року, що підтверджується відміткою в його паспорті та залишається зареєстрованим за цією адресою на час розгляду даної справи.

05 березня 1988 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, який зареєстровано Кіровським ЗАГС м.Дніпропетровська, що підтверджується відмітками в паспортах позивача серії НОМЕР_1 та паспорту відповідача ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 , копії яких долучені до матеріалів цивільної справи.

Відповідач ОСОБА_2 прописана за адресою: АДРЕСА_4 з 02 вересня 1988 року, що підтверджується відміткою в її паспорті та залишається зареєстрованою за цією адресою на час розгляду справи.

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідачі по справі.

11 квітня 2007 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 71.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 1932 року народження помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 09 березня 2017 року Чечелівським районним у місті Дніпро відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №470.

07 грудня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 , виданого Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1728.

На звернення ОСОБА_5 Кіровська районна у місті Дніпропетровську рада надала відповідь, що ордер від 05 червня 1987 року №2052 на вселення до квартири АДРЕСА_1 радою не видавався.

Водночас, згідно відповіді Управління архівної справи Дніпровської міської ради від 12 березня 2024 року №3/3-205 виконавчим комітетом Кіровської районної Ради народних депутатів м.Дніпропетровська 19 травня 1987 року дійсно було прийнято розпорядження №110-р «Про дозвіл на обмін житлової площі», на підставі якого батько позивача зі своєю родиною вселився до зазначеної квартири.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив з того, що фактично відповідачі не проживають за вказаною адресою більше шести місяців, за відсутності передбачених законом підстав для збереження за ними зазначеного житла понад шестимісячний строк, а також відсутність доказів бронювання цього житла за ними.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 про визнання за останнім права на приватизацію квартири без ордера, суд послався на Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», і виходив з того, що позивач на законних підставах вселився (як член сім`ї наймача), був зареєстрований та постійно проживав у вказаній квартирі, а відмова у приватизації займаного ним житла з причин відсутності оригіналу ордеру на заселення у квартиру є такою, що порушує його право на приватизацію, а він змушений був звернутися до суду з відповідним позовом.

Разом з тим, дане рішення ухвалене з порушенням норм процесуального закону, і підлягає скасуванню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З матеріалів справи вбачається, що після закриття 30 квітня 2024 року підготовчого провадження, справа призначалась в судове засідання двічі - 20 травня та 31 травня 2024 року. В матеріалах відсутні дані про направлення відповідачам повідомлення про слухання справи 20 травня 2024 року, а повідомлення про слухання справи 31 травня 2024 року повернулись до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в своїй постанові від 12 травня 2021 року у справі №216/3765/16-ц, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції зазначив: «згідно з позицією Великої Палати ВС у справі № 752/11896/17 повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її неперебування за адресою, повідомленою суду. Колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду в оскарженій частині, оскільки справу в суді першої інстанції розглянуто за відсутності відповідача, який належним чином не повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та обґрунтовував свою апеляційну скаргу такою підставою зі скеруванням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції».

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №522/18010/18 (провадження №61-13667сво21) зазначено, що: «тлумачення частини першої статті 8, частини другої статті 211, пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що: обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу; невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства; розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. У ситуації, коли суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони, яка не була належним чином повідомлена про час та місце її розгляду, а суд апеляційної інстанції, повідомивши відповідну сторону належним чином, залишив таке рішення суду першої інстанції без змін, якщо такий учасник справи обґрунтовував свою апеляційну скаргу такою підставою, суд касаційної інстанції не може застосувати правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» (частина друга статті 410 ЦПК України). Тлумачення частини другої статті 410 ЦПК України свідчить, що: правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення; оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції; правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства. У справі, яка переглядається, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, а тому зробив неправильний висновок про залишення рішення суду першої інстанції без змін. Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, Об`єднана палата вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції».

З апеляційної скарги вбачається, що відповідач ОСОБА_2 посилається саме на відсутність її належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів зазначає, що хоча апелянт оскаржує рішення суду в частині вимог про визнання права на приватизацію та визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , але з урахуванням вище наведеного, суд апеляційної інстанції виходить за межі доводів скарги та скасовує рішення повністю.

Розглянувши позовні вимоги по суті колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись з уточненим позовом ОСОБА_1 послався на те, що відповідачі тривалий час не мешкають в квартирі АДРЕСА_1 (далі в спірній квартирі).

Зокрема, відповідач ОСОБА_2 , після розірвання шлюбу з позивачем, покинула квартиру і не мешкає в ній з 11.04.2007р.

Відповідач ОСОБА_3 (син позивача) не проживає з початку 2010 року, а відповідач ОСОБА_4 (донька позивача) після укладення шлюбу 16.07.2011р. виїхала жити до чоловіка за іншою адресою, а з 2022 року мешкає у Німеччині.

Вважає, що ці обставини чинять йому (позивачу) перешкоди в користуванні квартирою, оскільки він особисто несе тягар по сплаті комунальних послуг та ремонту, а також зазначає, що наявність осіб, які зареєстровані та не проживають створять йому в подальшому перешкоди при приватизації спірної квартири.

На підтвердження вимог в цій частині позивач надав до позову витяг з особового рахунку НОМЕР_6 за адресою кв. АДРЕСА_1 , по сплаті ним комунальних послуг за період з 07.2018р. по 03.2024р. (а.с.147, 148 т.1).

До суду апеляційної інстанції позивачем надано копії рахунків на зборку, монтаж та підключення електролічильника на його ім`я від 07.04.2008р.; демонтаж ванни та стальних труб, монтаж метало пластикових труб, встановлення мийки та лічильника холодної води від 06.02.2009р.; встановлення омофону від 07.07.2010р.; придбання і встановлення дверей та вікон від жовтня 2023 року.

Звертаючись з апеляційною скаргою відповідач ОСОБА_2 в обґрунтування зазначила, що вона вселилась у спірну квартиру як член сім`ї квартиронаймача ОСОБА_1 (що не заперечується стороною позивача) і постійно та безперервно проживала там з часу реєстрації (02 вересня 1988 року) і до самого початку повномасштабних бойових дій 24 лютого 2024 року. Через це вимушена була виїхати за кордон для отримання захисту від війни. Після повернення до України не змогла потрапити до квартири, оскільки замки були поміняні, що стало підставою для її звернення до правоохоронних органів (копія заяви від 29.12.2023р., т.2 а.с.256).

Також зазначає що весь час сплачує комунальні платежі за дану квартиру, що підтверджує довідкою з роздруківкою руху коштів з її рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» за період з 01.01.2010р. по 11.04.2024 року (т.2 а.с.229-255).

Враховуючи наведені фактичні обставини справи, які підтверджуються наданими відповідачем ОСОБА_2 доказами, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачем в суді його позиції щодо наявності підстав для застосування в даному випадку ст.71 ЖК України.

Відповідач хоча і була відсутня більше встановленого законом шестимісячного строку, але з поважних причин початок активних бойових дій, загроза життю і виїзд за межі України. ЇЇ повернення є підставою для переривання строку тимчасової відсутності.

За обставинами справи, колегія погоджується з доводами відповідача ОСОБА_2 про те, що позов (з урахуванням первісних і уточнених позовних вимог та складу учасників) про визнання особисто її такою, що втратила право користування спірною житловою площею, викликаний бажанням позивача здійснити приватизацію спірної квартири особисто.

Для захисту свого права ОСОБА_2 вимушена була звернутись до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування житлом, оскільки іншого житла вона не має.

Докази надані позивачем суд оцінює критично, оскільки вони підтверджують зв`язок саме позивача зі спірним житлом, який стороною відповідача не заперечується і не оспорюється.

Щодо визнання такими, що втратили право користування житлом відповідачів ОСОБА_3 (син позивача) який не проживає з початку 2010 року, і ОСОБА_4 (донька позивача), колегія суддів приходить до вовку про відмову у позові, оскільки позивачем не надавались суду докази на відсутність останніх в спірній квартирі.

Крім того, згідно поданого відповідачем ОСОБА_3 відзиву, останній підтверджує що з 2010 року не мешкає в квартирі, оскільки мешкає з дружиною у м.Дніпрі за іншою адресою і визнає позов, в тому числі і в частині визнання його (відповідача) таким, що втратив право користування квартирою, що свідчить про відсутність спору і можливості його вирішення в цій частині у встановленому підзаконними нормативними актами позасудовому порядку.

Щодо інших позовних вимог (про визнання права на приватизацію без подання ордеру), суд також приходить до висновку про відмову у їх задоволенні виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Згідно з ч.3 ст.9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно із ч.11 ст.8 цього Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до п.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до ч.5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкту комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до положень ч.1 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Відповідно до п.3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Згідно з п.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків - пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, і вбачається, що на спірну квартиру позивача не розповсюджується.

Відповідно до статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд враховує правові позиції Верховного Суду висловлені в постанові від 08 червня 2022 року у справі №202/3820/19 (провадження №61-836св21). Верховний Суд вважав обґрунтованими вимоги про зобов`язання державного департаменту житлового господарства міської ради як органу приватизації державного житлового фонду провести приватизацію квартири. Тобто, був обраний спосіб захисту - зобов`язати провести приватизацію квартири.

Про ефективність та належність визначеного позивачем способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації свідчать висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №183/2859/16 (провадження №61-10997св18), від 19 червня 2019 року у справі №338/347/16-ц (провадження №61-24054св18), від 30 вересня 2020 року у справі №754/6918/18 (провадження №61-13774св19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц (провадження №14-165цс18).

Суд також враховує правові позиції Великої Палати Верховного Суду висловлені в постанові від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц (провадження №14-165цс18). У цій справі було визнано неправомірною відмову департаменту житлового господарства міської ради у приватизації.

Тобто, судова практика передбачає такі способи захисту, які зводяться до визнання безпідставною відмови органу приватизації та зобов`язання органу приватизації здійснити приватизацію житла.

Що стосується позовних вимог про визнання права на приватизацію квартири, то з системного аналізу норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, вбачається, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Суд, в даному випадку, не наділений правом приймати рішення щодо приватизації житла.

Аналогічні правові позиції викладені в постанові ВСУ від 05.08.2019 року за №761/28893/16-ц, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц (провадження №14-165цс18).

Крім того, за змістом наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідний пакет документів, і саме цей орган наділений правом приймати відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника, може бути предметом оскарження в суді.

З врахуванням того, що позивач не надав доказів його звернення до уповноваженого органу щодо приватизації спірної квартири і такий орган рішення про відмову в задоволенні звернення позивача не приймав, колегія суддів вважає, що за таких обставин належним способом захисту порушених прав позивача є звернення з позовом про зобов`язання відповідного органу розглянути питання щодо приватизації квартири, або про оскарження відмови у приватизації, якщо таке рішення буде прийнято таким уповноваженим органом.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права на приватизацію квартири не є належним способом захисту прав позивача, тому задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Бочкарь Романа Віталійовича - задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2024 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, визнання за ОСОБА_1 права на приватизацію та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 12.05.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв