Дата документу 20.05.2025 Справа № 332/6408/24
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 332/6408/24 Головуючий у 1 інстанції: Завіновська А.П.
Провадження № 22-ц/807/1055/25 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
Провадження № 22-ц/807/1055/25-2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Полякова О.З.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Луговий Борис Владленович, на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2025 року та на додаткове рішення від 31 березня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди. Зазначав, що вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.10.2024 встановлено, що 21.08.2024, приблизно об 11 год. 30 хв. ОСОБА_2 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, знаходячись в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 в кабінеті АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин, під час раптово виниклого конфлікту зі старшим офіцером відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 капітаном ОСОБА_1 наніс останньому один удар головою в ділянку носу, чим спричинив потерпілому, згідно висновку експерта № 1434п від 22.08.2024, закритий подвійний перелом кісток носу з мінімальним зміщенням з синцем і саднами в ділянці носа, синцем в ділянці лівого ока з внутрішньої сторони, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Зазначеним вироком ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та йому призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Позивач вважає, що неправомірними діями відповідача йому завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у його житті, а саме: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення події, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; фіксованість уваги на проблемі одужання та правової реабілітації, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності офіцера ЗСУ.

В момент отримання тілесних ушкоджень позивач переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги, страху за своє здоров`я та життя. Також пережив стійке нерозуміння дій працездатного чоловіка, який не бажає захищати свою Батьківщину, натомість принижує гідність офіцера, чоловіка, який в день повномасштабного вторгнення країни-агресора за власним бажанням, без будь-якого примусу, звернувся до військомату та був мобілізований до лав Збройних Сил України. Отже, своїми діями ОСОБА_2 не тільки принизив самого позивача, а й висловив неповагу до рішень Президента України щодо загальної мобілізації, підірвав шанобливе ставлення до військовослужбовців, та з неповагою віднісся до людей, що за покликом серця пішли на захист України в цей складний час.

Наслідки перенесеної травми призвели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін: швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, реакції замикання, фіксованість на негативних переживаннях, насторога, невпевненість в собі, тривога з приводу майбутнього, що вплинуло на стосунки позивача із сім`єю та загальний психоемоційний стан в родині.

Також позивач зазначає, що внаслідок обставин отримання тілесних ушкоджень, він досі відчуває почуття приниженої гідності, образи, досади, обурення поведінкою відповідача, переживає щодо своєї соціальної репутації, зміни відношення оточуючих, зневаги перед колегами-військовослужбовцями.

Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на лікування, проведення правових заходів), обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, що дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання.

Отже, протиправними діями ОСОБА_2 моральному здоров`ю позивача спричинено значної шкоди, яку останній оцінює у розмірі 100 000, 00 гривень.

У зв`язку з чим, представник позивача просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 100 000, 00 гривень, а також судові витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000, 00 гривень.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, 20 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу 3 000, 00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави - 242, 24 гривні.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2025 року заяву адвоката Лугового Б.В. про розподіл судових витрат, понесених відповідачем ОСОБА_2 в цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000, 00 грн.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду ОСОБА_2 в особі представника адвоката Лугового Б.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить рішення змінити, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000, 00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 200, 00 грн., а також змінити додаткове рішення, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 740, 00 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів про характер, обсяг, глибину та тривалість фізичних і душевних страждань позивача. Заявлені наслідки психотравмуючої події та душевних переживань явно не відповідають тяжкості тілесних ушкоджень нанесених позивачу та ним ніяк не підтверджені.

Крім того, судом здійснено розподіл витрат на правничу допомогу непропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить оскаржувані рішення залиши без змін та відшкодувати витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції на суму 10 000 грн.

Вважає, що судом першої інстанції правильно визначений розмір відшкодування, який відповідає принципу розумності та справедливості, має достатній компенсаційний, а не каральний та обтяжуючий характер. В апеляційній скарзі вимоги відповідача зводяться до бажання зменшити фінансову відповідальність за свій кримінальний вчинок проти життя і здоров`я позивача та збільшити витрат на правничу допомогу, розмір яких перевищує визначену судом суму відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги та визначаючи розмір моральної шкоди, виходив з того, що внаслідок вчиненого злочину позивач дійсно зазнав душевних страждань, а сума у розмірі 20 000, 00 грн. є достатньою для відшкодування позивачу моральної шкоди, а також відповідає вимогам розумності та справедливості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.10.2024 встановлено, що 21.08.2024 приблизно об 11 год. 30 хв. ОСОБА_2 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, знаходячись в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 в кабінеті № 37 за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, під час раптово виниклого конфлікту зі старшим офіцером відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 капітаном ОСОБА_1 , наніс останньому один удар головою в ділянку носу, чим своїми діями спричинив потерпілому, згідно висновку експерта №1434п від 22.08.2024, закритий подвійний перелом кісток носу з мінімальним зміщенням з синцем і саднами в ділянці носа, синцем в ділянці лівого ока з внутрішньої сторони, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Зазначеним вироком ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і йому призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. Вказаний вирок набрав законної сили (а.с. 23-25).

На підтвердження позовних вимог та заперечень проти них сторонами були надані суду наступні докази:

- довідка видана ІНФОРМАЦІЯ_3 від 29.04.2024 № 29/2658 про те, що капітан ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 24 лютого 2022 року (а.с. 17);

- висновок КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР від 21.08.2024 про те, що ОСОБА_1 , 1981 року народження, звернувся до лікарні зі скаргами про отримання під час несення служби травми. Діагнозом: забійна рана носа, перелом кісток носа без зміщення, МВТН з 21.08-23.08.2024 (а.с. 18);

- консультативний висновок лікарня отоларинголога ВЧ НОМЕР_1 від 23.08.2024 № 3523, яким ОСОБА_1 встановлено діагноз: садно спинки носа, закритий перелом кісток носа без зміщення, параорбітальна гематома (а.с. 19);

- посвідчення офіцера на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 (а.с. 20-22);

- вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2024 року (а.с. 23-25);

- витяг з наказу Мінекономіки за № 18583 від 26.07.2024 про бронювання військовозобов`язаного ОСОБА_2 (а.с. 45);

- документи, що підтверджують родинні відносини між відповідачем та свідком ОСОБА_3 , а також іншою особою ОСОБА_4 (баба відповідача) (а.с. 46-48);

- виписки із медичних карт амбулаторного (стаціонарного) хворого № 15131, № 15180/685, № 11743/490 відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 49-51).

За приписами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична соба зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях ,яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з пунктами 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, факт вини відповідача у вчиненні кримінального проступку, яке мало місце 21.08.2024, під час якого внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 були спричинені тілесні ушкодження позивачу, не підлягають доказуванню.

Вказаним вирокомвстановлено, що під час досудового розслідування ОСОБА_2 у присутності захисника беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згоден з розглядом обвинувального акту за його відсутності.

За встановлених у справі обставин, колегія суддів дійшла висновку, що завдання моральної шкоди, протиправність дій заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача (нанесення позивачу легких тілесних ушкоджень, тобто ушкодження здоров`я), були доведені під час розгляду справи позивачем і не спростовані відповідачем.

Суд першої інстанції вірно виснував, що внаслідок протиправних дій відповідача ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, яка полягала у фізичному болю та стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, що пов`язані з розладом звичного ритму та порядку життя, необхідністю проходження медичних обстежень, стресом, негативними емоціями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, а тому на підставі ст. 1167 ЦК України обґрунтовано поклав на відповідача обов`язок по відшкодуванню завданої моральної шкоди.

Колегія суддів враховує, що визначення розміру моральної шкоди є правом суду, розмір грошового відшкодування визначається судом з урахуванням обсягу страждань, у зв`язку з ушкодженням здоров`я; у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя; у порушенні стосунків з оточуючими людьми; при настанні інших негативних наслідків та інших істотних обставин.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Отже, беручи до уваги обставини справи, встановлені під час перегляду справи, ступінь нанесених позивачу ушкоджень, ймовірну глибину душевних страждань позивача, а також засади розумності, співмірності, виваженості та справедливості, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що достатнім для компенсації ОСОБА_1 негативних наслідків морального характеру є відшкодування у розмірі 20 000,00 грн, що буде відповідати принципам розумності і справедливості.

Таким чином, суд першої інстанції, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням характеру заподіяння моральної шкоди, характеру і обсягу моральних страждань позивача правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду в цій частиніі впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Щодо доводів апеляційної про перерозподіл судових витрат, а саме витрат на професійну правову допомогу.

Відповідно до частини першої та другої статті137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на зазначене, положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Зважаючи на складність та конкретні обставини справи, необхідність дотримання критерію співмірності та розумності розміру понесених сторонами витрат, реальності адвокатських витрат, характер виконаної адвокатами роботи, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно здійснив розподіл витрат на правничу допомогу, а томувідхиляє доводи апеляційної скарги щодо необхідності їх перерозподілу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення та додаткового рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для їх зміни, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення без змін.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивача в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає про таке.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

За приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, зважаючи на те, що у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відшкодувати йому витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції на суму 10 000 грн. з урахуванням складності справи, обсягу виконаних робіт адвокатом, заперечень відповідача проти такої компенсації, враховуючи принципи розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 грн.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Луговий Борис Владленович, залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2025 року та додаткове рішення від 31 березня 2025 року в цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 1 000 тисяча гривень (одна тисяча гривень).

Повний текст постанови складено 21 травня 2025 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: М.С. Гончар

О.З. Поляков