ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 травня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/1498/23

Головуючий у першій інстанції Кухта В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/28/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 квітня 2024 року (ухвалене у м. Чернігові, скорочене рішення проголошено о 09 год 20 хв, повне рішення складено 19 квітня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини.

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила відібрати у відповідача малолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передати дитину їй.

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначала, що з 11 листопада 2011 року по 09 липня 2020 року перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу донька залишилася проживати з позивачкою. Згодом між батьками виник спір щодо місця проживання малолітньої дитини, і ОСОБА_2 звернувся з позовом про визначення місця проживання дитини з ним. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова, яке набрало законної сили 06 червня 2022 року після його апеляційного перегляду, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено повністю. Апеляційний суд не погодився з твердженнями батька про те, що найкращим інтересам дитини відповідатиме проживання з ним, та фактично залишив ОСОБА_4 проживати з матір`ю за місцем її реєстрації по АДРЕСА_1 , де дитина зареєстрована з народження і до цього часу.

Позивачка указувала, що всупереч наведеного судового рішення, відповідач протиправно забрав дитину до смт Ріпки за місцем свого мешкання і добровільно повертати її матері відмовляється, що зумовило звернення з цим позовом.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини задоволено повністю. Малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відібрано у батька ОСОБА_2 та передано матері ОСОБА_1 . Рішення суду допущено до негайного виконання. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції не надав правової оцінки доказам сторони відповідача щодо неможливості відібрання дитини від батька, з яким вона проживає майже три роки, та її передачу матері, яка в цей період постійно перебувала за межами України і з дитиною не спілкувалася. У рішенні суду не надано оцінки тому, чи буде відібрання дитини у батька відповідати інтересам дитини, що свідчить про надзвичайний формалізм під час ухвалення судового рішення.

Відповідач зазначає, що 24 квітня 2024 року під час примусового виконання оскаржуваного рішення ОСОБА_1 застосовувала до дитини фізичний примус та психологічний тиск. Донька у присутності працівників поліції та державного виконавця неодноразово зауважувала, що хоче залишитися проживати разом з батьком.

Наголошує на тому, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів того, що малолітній дитині краще проживати саме з матір`ю. Поза увагою районного суду залишилась також те, що ОСОБА_4 з грудня 2021 року і по цей час постійно проживає без реєстрації разом з батьком, відвідує за місцем проживання навчальний заклад, школу мистецтв, додаткові заняття з англійської мови.

ОСОБА_2 стверджує, що не здійснював самочинної, без згоди матері дитини, зміни її місця проживання. З вересня 2020 року донька почала постійно проживати разом з відповідачем через те, що позивачка фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, покинула неповнолітню дитину. Відсутність доказів самочинної зміни місця проживання дитини батьком свідчить про відсутність підстав для відібрання дитини на підставі ч. 1 ст. 162 СК України.

У наданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду законним та об`єктивним, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін. Обґрунтовуючи відзив, позивачка наголошує на тому, що зміст апеляційної скарги зводиться до викладення фактів та обставин, які б мали значення при розгляді справи про визначення місця проживання дитини. Відповідач вкотре посилається на письмові докази та покази свідків, які вже були предметом судового розгляду при вирішенні його позову про визначення місця проживання дитини, у задоволенні якого відмовлено. На ці докази відповідач посилався і, звертаючись із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини, у цій справі. Провадження у справі в частині зустрічного позову закрито, і це судове рішення залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Указує, що єдиною нормою матеріальною права, що має бути застосована при вирішенні цього спору, є ст. 162 СК України, яка встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає). Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Наголошує на тому, що ОСОБА_4 з народження проживала і була зареєстрована разом з нею у АДРЕСА_1 . Місцем проживання дитини, яка не досягла 10 років (станом на день звернення з цим позовом дитині було 9 років), є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. На час розгляду справи апеляційним судом дитині виповнилося вже 10 років. Відповідач, розуміючи, що законним місцем проживання дочки є місце проживання її матері, та, маючи намір його змінити у визначений законом спосіб, звернувся з відповідним позовом, у задоволенні якого було відмовлено, тобто, суди врахували інтереси дитини та дійшли висновку про відсутність підстав для зміни місця її проживання.

Приписами ст. 2, 4, 5, 7 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», визначено, що місцем проживання дитини, яке визначено цим Законом, є місце її реєстрації з батьками або одним із батьків. Для зміни такого місця проживання дитини віком до 14 років, визначеного законом, необхідна згода другого з батьків. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону місце проживання особи, зареєстроване до набрання чинності цим Законом, не підлягає повторній реєстрації (декларуванню). Згоди на зміну місця проживання неповнолітньої дитини позивачка не давала, а рішення суду, яким ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини разом з ним, набрало законної сили. Фактично відповідач ігнорує наведене судове рішення і протиправно, без дотримання передбаченої законом відповідної процедури, змінив місце проживання дитини разом з матір`ю у м. Чернігові.

Зазначає, що через неприязні стосунки сторін відповідач протягом двох років намагається маніпулювати дочкою, її свідомістю, думками та бажаннями, оскільки, мешкаючи з матір`ю, дитина ставилася з повагою та любов`ю до обох батьків. Під час проживання з відповідачем донька почала зневажливо відноситися до матері. Позивачка наголошує, що захищає свої інтереси та інтереси малолітньої доньки виключно у визначений законом спосіб, хоча відповідач тривалий час не виконує рішення суду про відібрання у нього дитини.

Управлінням (службою) у справах дітей Чернігівської міської ради відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався. У поданій заяві про розгляд справи без їхньої участі орган опіки просив ухвалаити рішення з урахуванням інтересів дитини.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача ОСОБА_2 та його представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відібрання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 06 червня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дочки ОСОБА_4 разом з ним відмовлено. Оскільки зареєстрованим місцем проживання дитини та її матері залишається АДРЕСА_1 , а відповідачу відмовлено у задоволенні його вимог щодо визначення місця проживання дитини разом з ним, то на даний час законним місцем проживання дитини є саме зазначена адреса разом з матір`ю.

Районний суд указав, що в постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року, якою залишено без змін постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 червня 2022 року, суд касаційної інстанції виснував, що у разі зміни обставин, пов`язаних з віком дитини, станом її здоров`я, психоемоційного стану, жодна із сторін не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про визначення іншого способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Суд констатував, що повернення дитини за попереднім місцем проживання не позбавляє відповідача права на спілкування з дитиною та участі у її вихованні. Порядок реалізації цих прав може бути встановлено за домовленістю між батьками, за рішенням органу опіки та піклування або ж за рішенням суду, але першочерговим є повернення дитини до її законного місця проживання, тобто до матері, оскільки спір між батьками про місце проживання дитини вже вирішено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення позову, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 8).

Сторони з 11 листопада 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 липня 2020 року розірвано (т. 1 а.с. 9).

З довідки управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 22 січня 2021 року вбачається, що станом на 21 січня 2021 року ОСОБА_3 зареєстрована разом з батьками за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 13).

Згідно з довідками КП Ріпкинської житлово-експлуатаційної дільниці від 23 жовтня 2020 року, від 17 серпня 2022 року та від 17 листопада 2022 року ОСОБА_2 та його дитина ОСОБА_3 проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 74, 76, 78). Відповідно до акту про проживання за адресою: АДРЕСА_2 від 22 жовтня 2020 року відповідач з дочкою проживають за наведеною адресою без реєстрації з 29 вересня 2020 року (т. 1 а.с. 79).

Власницею квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_5 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 квітня 2019 року (т. 1 а.с. 61).

Актом фіксації фактичного проживання дитини разом із батьком в період військової агресії від 30 травня 2022 року, складеним відповідачем та двома мешканцями смт Ріпки, засвідчено, що в період з 24 лютого 2022 року (дати початку військової агресії з боку російської федерації) по дату складання акту малолітня ОСОБА_3 фактично проживала разом з батьком (т. 1 а.с. 80).

За даними ЄДРСР, наявними у вільному доступі, у січні 2021 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , 2013 року народження, разом з ним. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 травня 2021 року позовні вимоги задоволено та визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 за місцем його фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 06 червня 2022 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 травня 2021 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення фактичного місця проживання дитини відмовлено (т. 1 а.с. 10-12). Цей висновок суд апеляційної інстанції мотивував тим, що, будучи допитаною у судовому засіданні Чернігівського апеляційного суду в листопаді 2021 року, ОСОБА_3 пояснила, що бажала б мешкати з кожним із батьків. Ураховуючи те, що дитина протягом тривалого часу проживала з матір`ю, навчалася та відвідувала гуртки у м. Чернігові, беручи до уваги, що відповідачка має у власності житло, а позивач проживає в смт Ріпки без реєстрації, а також зважаючи на стать дитини, апеляційний суд дійшов висновку, що інтересам дитини буде відповідати її проживання з матір`ю.

Постановою Верховного Суду від 17 травня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 червня 2022 року без змін (т. 2 а.с. 41-46). Верховний Суд констатував, що суд апеляційної інстанції, оцінивши належним чином надані учасниками спору докази, їх аргументи та заперечення, урахувавши висновок, затверджений рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20 жовтня 2021 року № 634, щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю ОСОБА_1 , вірно застосував положення сімейного законодавства України та міжнародного права, дослідив питання захисту і безпеки малолітньої ОСОБА_3 з точки зору її здорового розвитку, питання стабільності середовища її існування, врахував вік дитини і те, скільки часу і за яких обставин вона проживала окремо з кожним із батьків, і дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для проживання дитини з матір`ю. Суд касаційної інстанції наголосив, що у разі зміни обставин, пов`язаних з віком дитини, станом її здоров`я, психоемоційного стану жодна із сторін не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про визначення іншого способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Частина 7 ст. 7 СК України регламентує, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (п. 8 ч. 7 СК України).

За приписами ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Ця норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання (постанови Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 475/431/21 та від 21 червня 2023 року у справі № 336/2426/20).

Відібрання дитини у контексті ст. 162 СК України це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них.

Зміст ст. 162 СК України свідчить про те, що сфера її застосування обмежується лише протиправною поведінкою щодо зміни місця проживання малолітньої дитини. Отже, в ст. 162 СК України відбувається внормування тієї ситуації, коли після ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини таке місце проживання було самочинно змінене другим із батьків.

Судове рішення про визначення місця проживання дитини по своїй суті є рішенням про визнання, а за своїм змістом є рішенням немайнового характеру. Зважаючи на відсутність у судовому рішенні про визначення місця проживання дитини обов`язку вчинення дій боржником (тим з батьків, з яким фактично проживає дитина), таке рішення не підлягає примусовому виконанню. Чинне законодавство не передбачає, що невиконання одним з батьків судового рішення щодо визначення місця проживання дитини з іншим з батьків, є умовою/підставою застосування ст. 162 СК України. Основною умовою застосування ст. 162 СК України є факт «самочинної зміни місця проживання дитини».

За змістом ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Звернувшись з цим позовом у січні 2023 року, ОСОБА_1 зазначала, що відповідач, незважаючи на наявність судового рішення, яким відмовлено у задоволенні його позову про визначення місця проживання дитини разом з батьком, без згоди матері перемістив дочку за місцем свого фактичного проживання у смт Ріпки Чернігівської області, тому просила захистити її порушене право на підставі ст. 162 СК України.

За матеріалами справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З народження дитина була зареєстрована та проживала разом з батьками за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу подружжям у 2020 році дитина залишилася проживати разом з матір`ю, а відповідач переїхав на проживання до смт Ріпки Чернігівської області.

Згодом між батьками виник спір щодо постійного місця проживання дитини. У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визначити місце проживання дочки ОСОБА_3 разом з ним за його фактичним місцем проживання, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 травня 2021 року було задоволено.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 06 червня 2022 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 травня 2021 року скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 . Дійшовши висновку, що інтересам дитини відповідатиме її проживання з матір`ю, суд апеляційної інстанції врахував те, що донька протягом тривалого часу проживала з матір`ю, навчалася та відвідувала гуртки у м. Чернігові, взяв до уваги наявність у відповідачки власного житла, мешкання батька в смт Ріпки без реєстрації, а також зважив на стать дитини. З наведеним висновком погодився і Верховний Суд під час касаційного перегляду справи № 750/843/21 (постанова від 17 травня 2023 року).

Отже суди апеляційної та касаційної інстанцій, дослідивши питання захисту і безпеки малолітньої ОСОБА_3 з точки зору її здорового розвитку, питання стабільності середовища її існування, врахувавши вік дитини і те, скільки часу і за яких обставин вона проживала окремо з кожним із батьків, однаково виснували про наявність підстав для постійного проживання дитини саме з матір`ю.

В ході розгляду позову ОСОБА_1 про відібрання дитини ОСОБА_2 звертався до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини, ОСОБА_3 разом з ним (т. 1 а.с. 114-121).

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 листопада 2023 року закрито провадження в частині зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини (т. 2 а.с. 175-179). Постановою Чернігівського апеляційного суду від 16 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 листопада 2023 року без змін (т. 3 а.с. 99-104).

Постановою Верховного Суду від 12 березня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 листопада 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 16 січня 2024 року залишено без змін (т. 4 а.с. 88-92).

Таким чином, під час апеляційного перегляду цієї справи встановлено, що наявне остаточне судове рішення, яке набрало законної сили, щодо неможливості постійного проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з батьком. Твердження відповідача про наявність підстав для відмови у задоволенні позову через відсутність судового рішення, яким визначено місце проживання дівчинки з матір`ю, колегією суддів відхиляються, оскільки вони ґрунтуються на довільному тлумаченні скаржником правових норм, що регулюють спірні відносини. Проживання доньки з позивачкою визначено в силу закону за місцем її реєстрації, і доводи апеляційної скарги цього не спростовують.

Отже, суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно визначив правовою підставою для задоволення позову ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини у батька положення ч. 1 ст. 162 СК України з огляду на те, що після ухвалення апеляційним судом судового рішення щодо неможливості постійного проживання дитини разом з батьком, відповідач, діючи самочинно без погодження з позивачкою, не повернув доньку за місцем її мешкання, яке визначено законом, до матері. Таке відібрання дитини, ураховуючи наявність рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з ним, є належним способом захисту прав позивачки на повагу до її сімейного життя відповідно до ст. 8 Конвенції та відповідає інтересам дитини.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_2 , за якими він не змінював самочинно місце проживання доньки. Посилання на постійне проживання дівчинки з батьком з вересня 2020 року через те, що позивачка самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків та покинула неповнолітню дитину, а також надані стороною відповідача на їх підтвердження докази, не мають правового значення для вирішення цього спору, оскільки ці твердження відповідача перевірялись судами під час розгляду справи за позовом ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з ним і їм вже надано правову оцінку.

Є безпідставними аргументи ОСОБА_2 про те, що відібрання дитини у батька не відповідатиме найкращим інтересам дитини, виходячи з такого.

У п. 100 справи «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Не може також бути виправданим захід, що роз`єднує сімейні зв`язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім`ї (як приклад, рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Вирішуючи позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, суди апеляційної та касаційної інстанцій аналізували доводи обох сторін, виходячи насамперед з найкращих інтересів ОСОБА_4 . З огляду на те, що судами встановлено, що найкращим для дівчинки буде її проживання з матір`ю, ОСОБА_4 слід повернути до визначеного законом місця її мешкання разом з позивачкою.

Фактично аргументи відповідача зводяться до того, що донька сама не бажає повертатись до матері, оскільки не спілкується з нею три роки. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні спірного питання, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Подібний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18.

Апеляційний суд погоджується з аргументами сторони позивача про те, що під час вирішення спору, ініційованого ОСОБА_2 , про визначення місця проживання дитини, висловлюючи свою думку, ОСОБА_4 ставилася з повагою та любов`ю до обох батьків, що повідомила суду. З огляду на вік дитини, вплив оточуючих її дорослих на розуміння дівчинкою життєвих понять «гарно», «погано», «найкращі інтереси» тощо може бути відчутним. Наявність між батьком та матір`ю дитини неприязних відносин та конфлікту щодо участі у її вихованні очевидно ускладнює позивачці можливість піклування про доньку і через відсутність фізичного спілкування дитини з матір`ю позиція батька впливає на сприйняття донькою певних обставин.

Суд виходить з того, що за підсумками вирішення цього спору ОСОБА_4 повернеться не до сторонньої особи, а до рідної людини, з якою була з народження та яка кілька років поспіль відстоює в судовому порядку право на участь у житті дитини, що не може свідчити про те, що позивачка самоусунулась від виховання доньки, як на цьому наполягає відповідач.

Отже, колегія суддів зважає на те, що хоча думка дитини у вирішенні цього спору є важливою, вона не може бути визначальною, і така думка не є свідченням того, що проживання з батьком за відсутності для цього правових підстав забезпечить якнайкращі інтереси дитини.

У справі «Ген та інші проти України» (заяви № 41596/19 та № 42767/19, рішення від 10 червня 2021 року) ЄСПЛ вказав про порушення ст. 8 Конвенції (право на повагу до приватного і сімейного життя) у зв`язку з невиконанням рішення національного суду про надання заявнику доступу до його дитини.

Суд повторює, що право дитини висловлювати власні погляди не слід тлумачити як таке, що фактично надає дітям беззастережне право вето без розгляду будь-яких інших факторів і здійснення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; крім того, такі інтереси, як правило, передбачають підтримку зв`язків дитини із сім`єю за винятком випадків, коли подібне може зашкодити її здоров`ю та розвитку. Однак у цій справі, коли органи державної влади постійно стикалися з відмовою дуже маленької дитини спілкуватися з членами своєї сім`ї, вони не забезпечили надання дитині належної професійної цільової підтримки; така підтримка була надзвичайно важливою для неї, аби звикнути до думки про регулярні побачення з батьком, бабою та дідом, а також забезпечити розуміння матір`ю, яка чинила перешкоди для спілкування дитини з іншими членами сім`ї по батьківській лінії, що згідно з обґрунтуванням судових рішень, які підлягали виконанню, це відповідало найкращим інтересам дитини. За конкретних обставин цієї справи така допомога становила частину необхідних заходів, вжиття яких органами державної влади розумно вимагалося для дотримання ними позитивних зобов`язань, передбачених ст. 8 Конвенції.

З огляду на наведене вище у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність факту самочинної, без згоди позивачки, з якою на підставі закону має проживати малолітня дитина, зміни ОСОБА_2 місця проживання дочки. Районний суд вірно зазначив, що повернення дитини за попереднім місцем проживання не позбавляє відповідача права на спілкування з донькою та участі у її вихованні. Порядок реалізації цих прав може бути встановлено за домовленістю між батьками, за рішенням органу опіки та піклування або ж за рішенням суду, але першочерговим є повернення дитини до її законного місця проживання, тобто до матері, оскільки спір між батьками про місце проживання дитини наразі вирішено.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 квітня 2024 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 травня 2025 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: А.А. Скрипка

О.Л. Шарапова