Справа № 953/8844/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року

Київський районний суд м. Харкова у складі судді Вітюка Р.В.

за участю секретаря судового засідання Соломонової К.О.

представника позивача Новікова І.А. (адвокат) (в режимі ВКЗ)

представниці відповідачки Хворост Д.М. (адвокатка) (в режимі ВКЗ)

розглянув у м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" (далі Товариство) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором № 193560101 від 05.02.2021 у розмірі 57 801,25 грн. Також позивач просив стягнути сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.

Позов мотивовано таким:

- ОСОБА_1 отримала кошти у користування за кредитним договором № 193560101 від 05.02.2021 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Манівео швидка фінансова допомога" (далі ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога", первісний кредитор), однак належним чином не виконала свої зобов`язання з повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість перед первісним кредитором;

-надалі право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 193560101 від 05.02.2021 відступалось, спочатку на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Таліон плюс" (далі ТОВ "Таліон плюс"), потім Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс" (далі ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс"), а згодом від останнього на користь Товариства;

-відповідачка, в порушення статті 1054 ЦК України та положень договору, належним чином не виконала свої зобов`язання за кредитним договором № 193560101 від 05.02.2021 ні перед первісним кредитором, ні перед наступними, а тому у неї наявне невиконання зобов`язання перед новим кредитором, який набув право вимоги на підставі статті 512 ЦК України.

Виклад позиції відповідача

13.01.2025 представниця відповідачки звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення, в якій викладено заперечення сторони по суті позовних вимог.

Заперечення обґрунтовані таким:

-надана позивачем копія кредитного договору не містить істотних умов, передбачених Законом України "Про електронну комерцію", оскільки датою укладення кредитного договору є 13.12.2021, а договір факторингу між ТОВ "Таліон плюс" та ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" був укладений 28.11.2018, тобто на момент його укладення ще не виникло зобов`язань між первісним кредитором та боржником, тому право вимоги до боржника ТОВ "Таліон Плюс" за договором факторингу набуто не було і не може бути передано в подальшому за наступними договорами факторингу, таким чином позивачем не надано доказів переходу до нього права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 193560101;

-договір № 193560101 з додатками був підписаний відповідачкою електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора (МNV3JG33);

-відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У результаті передача права вимоги на підставі подальших договорів факторингу була юридично нікчемною. З цих підстав Товариство є неналежним позивачем.

У заяві також зазначено про попередній розрахунок судових витрат, який складається з 6 000 грн витрат на правничу допомогу та 605, 60 грн на оплату судового збору.

Додаткові пояснення сторін

24.02.2025 від Товариства надійшли додаткові пояснення, в яких сторона заперечує проти доводів відповідачки з таких підстав:

- факт укладення кредитного договору підтверджується накладеннями електронного підпису з одноразовим ідентифікатором QR код (матричний код (двовимірний штрих-код), який містить інформацію щодо підписанта електронного договору. Одноразовий персональний ідентифікатор MNV3JG33 направлено відповідачу 05.02.2021 о 13:34:01 год. на номер мобільного телефону вказаний ним в заявці на отримання грошових коштів НОМЕР_1 , одноразовий персональний ідентифікатор введено у відповідне поле в інформаційно-телекомунікаційній системі 05.02.2021 о 13:34:41;

- право вимоги за кредитним договором перейшло до Товариства на підставі договору факторингу від ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс", яке, у свою чергу від ТОВ "Таліон плюс", якому від ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога". Між ТОВ "Таліон плюс" та ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" неодноразово укладались договори про продовження строку дії договору факторингу, тобто вимога до відповідачки хоч і виникла пізніше укладення договору факторингу між ТОВ "Таліон плюс" та ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога", однак право вимоги було передано у межах строку дії договору. Позивач наголошує на тому, що фактичне відступлення прав вимоги не прив`язується виключно до моменту укладення кредитного договору, а відбувається на підставі реєстру, який містить перелік прав вимоги, що можуть виникати як до, так і після укладення договору факторингу. Відповідне, подальше набуття позивачем права вимоги за кредитним договором є правомірним.

У додаткових поясненнях позивач також заперечує проти вимог відповідачки щодо витрат на правову допомогу, оскільки нею не вказано кількість годин, яку адвокат витратив на правову допомогу.

31.03.2025 від відповідачки надійшли додаткові пояснення, в яких вона заперечує проти доводів позивача з таких підстав:

- на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 28.11.2018 боргові зобов`язання за кредитним договором № 193560101 від 05.02.2021 ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору, на час укладення договору відступлення права вимоги від 28.11.2018. Посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.12.2018 у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100), від 15.09.2022 у справі №910/12525/20, у від 21.01.2019 у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 у справі № 910/11177/20;

- доказів на підтвердження оплати за договором про відступлення права вимоги № 28/1118-01 від 28.11.2018 позивач не надав;

- реєстри прав вимоги, де боржником зазначено ОСОБА_1 , самі по собі не свідчать про набуття позивачем прав кредитора по відношенню до позичальника, а є додатками до договору та його невід`ємною частиною. Надані реєстри містять три окремі аркуші, які неможливо ідентифікувати, як цілісний документ;

- позивач вправі був нараховувати договірні відсотки лише у період дії строку кредиту, тобто з 05.02.2021 до 07.03.2021 (30 днів). Починаючи з 08.03.2021 року позивач не вправі був нараховувати договірні відсотки, а надалі відносини між сторонами трансформуються з договірних в охоронні, де застосовуються положення статті 625 ЦК України. Розмір відсотків відповідно до умов кредитного договору № 196890101 від 05.02.2021 становить 4 533,75 грн за період з 05.02.2021 до 07.03.2021, виходячи з розрахунку: 16 250,00 грн (тіло кредиту) / 100 х 0,93 % (процентна ставка за кожен день користування кредитом) х 30 днів (строк позики).

Процесуальні дії у справі

30.09.2024 суд ухвалою відкрив спрощене позовне провадження та призначив справу до розгляду.

26.11.2024 суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Київський районний суд м. Харкова заочним рішенням від 26.11.2024 позовні вимоги Товариства до ОСОБА_1 задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 193560101 від 05.02.2021 у розмірі 57 801,25 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422,40 і на професійну правову допомогу 6 000,00 грн.

Суд ухвалою від 28.01.2025 заочне рішення від 26.11.2024 скасував. Цивільну справу призначив до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Розгляд справи неодноразово відклався, у зв`язку з технічною неможливістю (обидва представники приймали участь у судових засіданнях в режимі ВКЗ, під час яких пропадав зв`язок з учасниками). Також суд за клопотанням відповідачки витребовував докази, надані до позову. Так, розгляд справи було відкладено до 12.05.2025.

12.05.2025 у судове засідання з`явились представники сторін.

Представник позивача підтримав вимоги позову та просив його задовольнити. Представниця відповідачки заперечувала проти позову та просила відмовити в його задоволенні.

Фактичні обставини, встановлені судом

ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ОСОБА_1 уклали договір № 193560101 від 05.02.2021 (далі договір), відповідно до якого ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредит, плату за кредит на суму 16 250 грн, на умовах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_1 зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у договорі (а.с. 72 74).

Кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником (далі "дисконтний період"). У випадку надання кредиту не в день укладення договору, загальний строк надання кредиту автоматично продовжується на ту кількість днів, на яку відрізняється дата укладення договору по відношенню до дати надання кредиту (пункт 1.2 договору).

Відповідно до підпункту 1.4.1 пункту 1.4 договору за користування кредитом протягом дисконтного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, які нараховуються в наступному порядку виключно на період строку визначеного в п. 1.2 договору нарахування процентів користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 339,45 процентів річних, що становить 0,93 процентів від суми кредиту за кожний день користування ним.

Згідно з пунктом 1.7 договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення дисконтного періоду є відкладальною обставиною, в розумінні статті 212 ЦК України, яка має наслідком продовження строку користування кредитом (продовження загального строку дії договору) на наступних умовах: зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переноситься на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при ненадходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знов відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду (підпункт 1.7.1); з наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50 процентів річних, що становить 2,30 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним (підпункт 1.7.2).

Проценти, в розмірі визначеному пунктами 1.4 та 1.7.2. договору, нараховуються за кожен день користування кредитом починаючи з першого дня надання кредиту та до дня фактичного повернення суми кредиту позичальником (пункт 1.8. договору).

Відповідно до пункту 4.4 договору сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до Правил та Закону України "Про електронну комерцію", що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис.

Згідно з пунктами 4.15, 4.16 договору цей договір є електронним документом створеним і збереженим в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та перетвореним електронними засобами у візуальну форму. Підписуючи цей договір позичальник надає свою згоду кредитодавцю та будь-якій особі, яка в подальшому набуде прав вимоги за цим договором, на доступ до інформації, що складає його кредитну історію, та на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій, включене до Єдиного реєстру бюро кредитних історій, інформації щодо нього та цього Договору, визначеної Законом України "Про організацію формування та обігу кредитних історій".

У реквізитах договору вказані дані про особу позичальника ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 ; паспорт: НОМЕР_3 , Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, 23.12.2010, АДРЕСА_1 ). У графіку розрахунків, який є додатком № 1 до договору і викладено з останнім, як єдиний документ, містяться дані про електронний підпис з одноразовим ідентифікатором: позичальник ОСОБА_2 , ІН , тел. , договір 193560101 від 05.02.2021, одноразовий ідентифікатор МNV3JG33, відправлено 05.02.2021 13:34:01, введено 05.02.2021 13:34:41, сума 16 250 грн, строк 30 днів (а.с. 72 74). Про цілісність документу (договору № 193560101 та додатку № 1) вказує нумерація договору та додатку з 1 по 8 сторінку.

Згідно з платіжним дорученням № ef6d6ca0-c771-4a08-9a5d-4cce08c3f9d5 від 05.02.2021 за договором № 193560101 від 05.02.2021 ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 16 250 грн, кредитний рахунок 4731-21ХХ-ХХХХ-7416 (а.с. 20).

Відповідно до електронного повідомлення АТ "Таскомбанк" та додатку до нього банк здійснив переказ грошових коштів, зокрема, на рахунок НОМЕР_4 , 05.02.2021 у розмірі 16 250.

28.11.2018 ТОВ "Таліон плюс" (фактор) та ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" (клієнт) уклали договір №28/1118-01, відповідно до пункту 2.1. якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 23 26).

У пункті 2.2. договору № 28/1118-01 ТОВ "Таліон плюс" (фактор) та ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" (клієнт) узгодили, що сторони розуміють та погоджуються з тим, що відступлення прав вимоги за цим договором проводиться не з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Відповідно до пункту 1.3. договору № 28/1118-01 від 28.11.2018 під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

28.11.2019 ТОВ "Таліон плюс" та ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" уклали додаткову угоду № 19 до договору № 28/1118-01 від 28.11.2018, відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти п. 8.2 договору в наступній редакції: "строк дії цього договору починає перебіг у момент, визначений у п. 8.1. цього договору та закінчується 31.12.2020, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором".

31.12.2020 ТОВ "Таліон плюс" та ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" уклали додаткову угоду № 26 до договору № 28/1118-01 від 28.11.2018, відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції, зокрема п. 8.2 у такій: "строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.1. цього договору та закінчується 31.12.2021, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором".

31.12.2021 ТОВ "Таліон плюс" та ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" уклали додаткову угоду № 27 до договору № 28/1118-01 від 28.11.2018, відповідно до якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31.12.2022 включно.

Згідно з реєстром прав вимоги № 129 від 13.04.2021 ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" передало ТОВ "Таліон плюс" право грошової вимоги за кредитним договором № 193560101 від 05.02.2021, загальна заборгованість якого складає 38 366,25 грн, з яких заборгованість по основному боргу 16 250 грн, заборгованість по відсоткам 22 116,25 грн (а.с. 38).

05.08.2020 ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" (фактор) та ТОВ "Таліон плюс" (клієнт) уклали договір № 05/0820-01, відповідно до пункту 2.1. якого клієнт зобов`язується відступити права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 40 42).

У пункті 2.2. договору № 05/0820-01 ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" (фактор) та ТОВ "Таліон плюс" (клієнт) узгодили, що сторони розуміють та погоджуються з тим, що відступлення прав вимоги за цим договором проводиться не з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

03.08.2021 ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" та ТОВ "Таліон плюс" уклали додаткову угоду № 2 до договору № 05/0820-01 від 05.08.2020, відповідно до якої сторони домовились продовжити строк дії договору до 31.12.2022 включно.

Згідно з реєстру прав вимоги № 11 від 31.08.2023 ТОВ "Таліон плюс" передало ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" право грошової вимоги за кредитним договором № 193560101 від 05.02.2021, загальна заборгованість якого складає 57 801,25 грн, з яких заборгованість по основному боргу 16 250 грн, заборгованість по відсоткам 41 551,25 грн (а.с.47).

20.08.2024 ТОВ "Юніт Капітал" (фактор) та ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" (клієнт) уклали договір № 200824, відповідно до пункту 1.1. якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити фактору право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить ТОВ "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс" (а.с. 49-52).

Відповідно до пункту 3.5 договору № 200824 за сплачені фактором грошові кошти у вигляді ціни продажу, клієнт сплачує фактору плату в розмірі 100 грн, шляхом перерахування протягом 3 робочих днів з моменту проведення фактором оплати, передбаченої п. 3.3 даного договору.

Згідно з реєстром боржників до договору № 2000824 від 20.08.2024 ТОВ "Фінансова компанія "Онлайн Фінанс" передало ТОВ "Юніт Капітал" право грошової вимоги за кредитним договором № 193560101 від 05.02.2021, загальна заборгованість якого складає 57 801,25 грн, з яких заборгованість по основному боргу 16 250 грн, заборгованість по відсоткам 41 551,25 грн (а.с. 54).

Відповідно до надано розрахунку заборгованості за договором № 193560101 заборгованість ОСОБА_1 станом на 31.08.2023 становить 57 801,25 грн, з яких: 16 250 грн заборгованість за тілом кредиту; 41 551,25 грн заборгованість за процентами (а.с. 57 59).

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Щодо укладення кредитного договору

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 207 ЦК України).

Електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (пункт 5 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію").

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Абзац 2 частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до абзацу третього частини першої статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Верховний Суд у постанові від 23.03.2020 у справі № 404/502/18 сформував висновок, що не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично у вигляді окремого документа. Договір в спрощеній формі шляхом обміну, наприклад, електронними листами та іншими засобами електронної комунікації, або договір, який укладається шляхом приєднання до нього можна підписати з використанням: електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення (указана позиція є сталою, постанови Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19, від 16.12.2020 у справі № 561/77/19).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 підписала договір № 193560101 від 05.02.2021 електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора МNV3JG33 (про факт підписання одноразовим ідентифікатором зазначає представниця відповідачки у заяві про перегляд заочного рішення), що відповідає положенням статей 3, 11, 12 Закону України "Про електронну комерцію", статей 207, 626, 639 ЦК України. Такими діями відповідачка підтвердила свою згоду на укладення договору і погодилася з усіма його умовами, що підтверджує факт досягнення сторонами згоди щодо істотних умов правочину, як того вимагають положення статті 638 ЦК України. Посилання представниці відповідачки, що остання не підписала Правила надання грошових коштів у позику суд не враховує, оскільки правовідносини між сторонами урегульовані положеннями вказаного договору, а не зазначеними Правилами.

Указаний правочин містить ідентифікаційні дані відповідачки ОСОБА_1 , зокрема, ІПН: НОМЕР_2 ; паспорт: НОМЕР_3 , Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, 23.12.2010, а також контактні дані, що підтверджує факт надання відповідачкою даних щодо себе кредитору. Жодних доказів на підтвердження факту протиправного використання особистих даних ОСОБА_1 ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" відповідачка не надала та про таке не зазначала.

Про укладеність правочину також вказують обставини його виконання, а саме згідно з платіжним дорученням № ef6d6ca0-c771-4a08-9a5d-4cce08c3f9d5 від 05.02.2021 за договором № 193560101 від 05.02.2021 ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 16 250 грн. Жодних доказів на підтвердження повернення таких коштів (як набутих без достатньої правової підстави) та, відповідно, неукладення правочину відповідачка не надала.

При цьому заперечення відповідачки містять посилання на інший договір (зазначає дату укладення 13.12.2021 і розмір кредиту 21 900 грн, що не відповідає дійсності).

А тому суд відхиляє посилання відповідачки, що кредитний договір не містить істотних умов, передбачених Законом України "Про електронну комерцію", оскільки нею не наведеного жодної з таких умов (яка відсутня), а доводи зводяться фактично до відсутності відповідного права на момент укладення договору факторингу, що не має жодного відношення до істотних умов кредитного договору, а стосуються можливості відступлення права вимоги. У цій частині приймаються доводи позивача.

Отже, первісний кредитор виконав взяті на себе зобов`язання щодо надання кредитних коштів, а боржниця в порушення статей 509, 526, 1048, 1054 ЦК України та умов договору не виконала взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного та повного повернення кредитних коштів. Наведена обставина не спростовувалась відповідачкою (щодо повного / часткового повернення коштів).

Щодо переходу права вимоги

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною першою статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Отже, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 38 постанови від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18 навела такі ознаки, притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним чи безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 106 постанови від 11.09.2018 у справі № 909/968/16 зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові, операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону про фінансові послуги.

Крім того, у постанові від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18 (пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.08.2023 у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) сформувала такі висновки:

-за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону про фінансові послуги), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту в розпорядження і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту) (пункт 61);

-сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу (позику чи кредит) (пункт 63);

-натомість грошова вимога, яку клієнт передає фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 Цивільного кодексу України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника (пункт 64);

-договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги (пункт 65);

-якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні й підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 67).

Як вбачається з долучених до позову договорів, за якими здійснювалось відступлення прав вимоги (№ 28/1118-01 від 28.11.2018, № 05/0820-01 від 05.08.2020, № 200824 від 20.08.2024) предметом та метою їх укладення було саме відступлення права вимоги, а не фінансування під відступлення права грошової вимоги, оскільки указані договору не містять положень щодо передання грошових коштів в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (крім договору № 200824 від 20.08.2024) і сторони чітко узгодили, що сторони розуміють та погоджуються з тим, що відступлення прав вимоги за цим договором проводиться не з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором (п. 2.2.). У договорі № 200824 від 20.08.2024 сторони хоч передбачили плату за користування коштами у розмірі 100 грн (п. 3.5.), однак не погоджували повернення відповідних коштів. Тобто відсутні елементи договору позики або кредитну, які є притаманні договору факторингу (див. пункт 65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)). А тому у вказаній частині приймаються доводи відповідачки, що договори відступлення прав вимоги у цій справі не є договорами факторингу.

Водночас у такому випадку суд встановлює дійсну природу укладених договорів (див. пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18) для з`ясування можливості відступлення права вимоги, яка була відсутня на момент укладення договору.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 57 постанови від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18 вказала, що відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни.

Суд зазначає, що надані договори відступлення прав вимоги (№ 28/1118-01 від 28.11.2018, № 05/0820-01 від 05.08.2020, № 200824 від 20.08.2024) за своїм змістом є договорами купівлі-продажу майнових прав, оскільки згідно з положеннями договорів одна сторона відступає іншій права вимоги до боржників за плату, тобто фактично відбувся продаж боргів до третіх осіб. Тому у цій частині також приймаються доводи відповідачки.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, право вимоги може бути відступлене від однієї особи (первісного кредитора) іншій особі (новому кредитору) на підставі договору купівлі-продажу права вимоги. При цьому до такого договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення цивільного законодавства як про договір купівлі-продажу, так і про відступлення права вимоги (пункти 93, 94 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).

При цьому відповідно до частини першої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Тобто зі змісту наведеної норми вбачається, що предметом договору купівлі-продажу майнового права може бути майно (право вимоги (див. пункт 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)), яке буде набуте продавцем у майбутньому, що також відповідає положенню статті 514 ЦК України (якщо інше не встановлено законом). У цьому випадку інше (можливість відчуження права вимоги, яке буде набуте в майбутньому) чітко передбачено Законом (частиною першою статті 656 ЦК України). А тому посилання відповідачки на неможливість продажу права вимоги, яке не існувало на момент укладення такого правочину є необґрунтованим , оскільки інше передбачено частиною першою статті 656 ЦК України та узгоджується зі статтею 514 ЦК України.

Суд відхиляє посилання відповідачки на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.12.2018 у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, у від 21.01.2019 у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 у справі № 910/11177/20 з огляду на таке.

По-перше, висновки у наведених справах здійснено за інших фактичних обставин справи: у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) суд зазначив, забезпечені заставою вимоги банку належать іншій юридичній особі, відповідно така юридична особа (новий кредитор) мав право звертатись із заявою про заміну кредитора у справі його правонаступником; у справі № 910/12525/20 суд вказав про неможливість відступлення права вимоги особою, якій таке не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт (а не права вимоги, яке особа набуде в майбутньому, як у цій справі); у справі № 909/1411/13 суд виходив з того, що додані позивачем до матеріалів справи документ не містить інформації про заборгованість боржника, а лише вказує на реквізити укладеного між сторонами справи кредитного договору; у справі № 910/11177/20 суд виходив з того, що на момент укладення оспорюваних правочинів зобов`язання за кредитним договором були припинені шляхом їх повного виконання. Тобто обставини наведених справ і справи, що розглядається є різними.

По-друге, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21 виснувала, що недійсність вимоги не зумовлює недійсність відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану положеннями ЦК України. У таких випадках передання недійсної вимоги за правовою природою є невиконанням чи неналежним виконанням договору, за яким було відчужено недійсну вимогу.

Суд під час вирішення спору враховує саме останню правову позицію Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду 30.01.2019 у справі № 755/10947/17).

Отже, суд, враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21, зазначає що передання недійсної вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору. При цьому у справі, що розглядається мова йде не про недійсність вимоги (її нікчемність, відсутності відповідного обов`язку тощо), а про вимогу, право на яке було набуте у майбутньому, можливість чого прямо передбачена законом (частина перша статті 656 ЦК України).

У цьому контексті суд також враховує усталену позицію Харківського апеляційного суду у відповідній категорії справ (постанови від 17.03.2025 у справі № 953/6171/24, від 04.04.2025 у справі № 643/7400/24, від 21.03.2025 у справі № 642/6324/24 та ін), що умовами укладених договорів передбачено перехід права вимоги з моменту підписання реєстру права вимоги і заміна кредитодавця відбувається на підставі укладених договорів та реєстрів прав вимоги.

Так, з матеріалів справи вбачається, що первісні кредитори укладали з новими кредиторами додаткові угоди про продовження строку дії договорів відступлення прав вимоги та реєстри, якими і передавали право вимоги. А тому доводи відповідачки у вказаній частині визнаються необґрунтованими і приймаються доводи позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, право вимоги до відповідачки було передано за такими реєстрами: № 129 від 13.04.2021 (під № 125 ОСОБА_3 , договір № 193560101 за договором № 28/1118-01 від 28.11.2018); № 11 від 31.08.2023 (під № 7 234 ОСОБА_3 , договір № 193560101 за договором № 05/0820-01 від 05.08.2020); № б/н від 20.08.2024 (під № 361 ОСОБА_3 , договір № 193560101 за договором № 200824 від 20.08.2024).

Щодо доводів відповідачки про неналежне оформлення вказаних реєстрів, зокрема, відповідачка вказує, що такі реєстри сформовані на окремих трьох аркушах, які неможливо ідентифікувати, як цілісний документ, то суд виходить з такого.

Відповідно до частини шостої статті 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Так, суд, ураховуючи те, що представниця відповідачки ставила під сумнів указані документи, витребовував такі докази у позивача, однак останній їх не надав.

Водночас суд виходить з того, що відповідачка не ставить під сумнів сам факт заборгованості (у судовому засіданні представниця вказувала, що має повертати заборгованість не позивачу, оскільки йому таке право не перейшло і він є не належним позивачем), а зазначає про недоліки в оформленні відповідного документу (хоч у заяві про скасування заочного рішення вказує, що кредитний договір був підписаний відповідачкою електронним підписом).

Згідно з частиною другою статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (частина друга статті 100 ЦПК України).

Позивач, звертаючись з позовом до суду через "Електронний суд", подав копії документів, які завірені електронним цифровим підписом (копії паперових та електронних доказів) у відповідності до вимог статей 95, 100 ЦПК України.

За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін.

Згідно із частинами першою, п`ятою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13 наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Суд, оцінюючи докази у їх сукупності (частини перша третя статті 86 ЦПК України), враховує, що позивач на підтвердження своїх доводів надав: кредитний договір (правочин, за яким виникло зобов`язання); договори відступлення права вимоги з додатковими угодами про продовження строку їх дії та реєстри боржників (правочини, за якими відбувся перехід права вимоги) у порядку, передбаченому статтями 95, 100 ЦПК України.

При цьому суд також враховує, що такі реєстри містять персональні дані про інших боржників, які не є учасниками цього провадження, а тому інформація щодо них не є предметом розгляду цієї справи.

Суд також враховує позицію відповідачки щодо недоліків кредитного договору, так і доводи представниці у судовому засіданні, яка вказувала на те, що заборгованість вона має не перед позивачем, а (якщо така є) перед первісним кредитором (ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога"). Водночас жодних доказів на підтвердження пред`явлення до неї вимоги первісним кредитором (ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога") про сплату заборгованості за договором № 193560101 або наступними кредиторами (ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс", ТОВ "Таліон плюс") або ж погашенням заборгованості перед кимось з них не надає. Тобто фактично застосовує концепція негативного доказу, що суперечить принципу змагальності. А тому такі доводи визнаються необґрунтованими.

При цьому доводи відповідачки щодо невідповідності реєстрів стосуються формальних недоліків у їх оформлені (три окремі аркуші), однак вказані реєстри містять усі необхідні дані для встановлення обставин передання права вимоги до боржниці (назву документу, дані про особу боржника, правочину, підписи та печатки сторін). А тому такі доводи відповідачки визнаються необґрунтованими.

Отже, суд дійшов висновку, що обставини щодо переходу до позивача права вимоги до відповідачки за кредитним договором та надані на їх підтвердження докази у сукупності є вірогідніші, ніж заперечення відповідачки про протилежне, які фактично зводяться до концепції негативного доказу без надання таких. Відповідно, суд вважає, що позивач набув право вимоги до відповідачки на підставі статей 512, 514, 655, 656 ЦК України та умов договорів, а тому позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 16 250,00 грн визнаються обґрунтованими.

Щодо процентів за користування коштами

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 91 постанови від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, на яку посилається відповідачка, сформувала висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17, вирішуючи питання можливості врахування висновку, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 вказала, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання, що також узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. Суди дослідили умови кредитних договорів та встановили, що згідно з пунктом 1.4 кредитних договорів 31 березня 2017 року це "останній день дії кредитної лінії". При цьому термін "останній день дії кредитної лінії" позначає термін, з настанням якого припиняються зобов`язання Банку з надання позичальнику кредиту на умовах цього договору. У кредитних договорах сторони унормували питання сплати процентів за користування кредитом. Відповідно до пункту 6.2 договору про відкриття кредитної лінії № 119 та аналогічного пункту у договорі № 120 нарахування процентів здійснюється щоденно протягом дії цих договорів із розрахунку 360 днів у році, їх нарахування починається з дня надання кредиту (включно). Нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі. День повернення кредиту не враховується при нарахуванні процентів. Тобто нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів. За таких обставин посилання скаржника на правові висновки у справах № 444/9519/12, № 912/1120/16 не можуть бути застосовані як нерелевантні спірним правовідносинам у справі № 910/17048/17.

Відповідачка, заперечуючи проти розміру нарахованих процентів, вказувала, що таке нарахування здійснювалось поза строком кредитування 30 днів, який передбачений договором.

З матеріалів справи вбачається, що сторони кредитного договору узгодили, що кредит надається строком на 30 днів(дисконтний період) (п. 1.2 кредитного договору); проценти за користування кредитом протягом дисконтного періоду складають 0,93 за кожний день (пп. 1.4.1 кредитного договору); факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення дисконтного періоду є відкладальною обставиною, в розумінні статті 212 ЦК України, яка має наслідком продовження строку користування кредитом (продовження загального строку дії договору) на наступних умовах: зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переноситься на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при ненадходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знов відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду; з наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50 процентів річних, що становить 2,30 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним (п. 1.7 кредитного договору; проценти, в розмірі визначеному пунктами 1.4 та 1.7.2 договору, нараховуються за кожен день користування кредитом починаючи з першого дня надання кредиту та до дня фактичного повернення суми кредиту позичальником.

Тобто сторони узгодили користування кредитом у дисконтний період (30 днів) і, у разі неповернення такого, після з обмеженням у 90 днів із застосування різних процентних ставок за користування у відповідні періоди, що спростовує доводи відповідачки щодо нарахування процентів поза межами строку кредитування, оскільки такий був продовжений у силу положень договору, узгоджених сторонами.Посилання відповідачки на правові висновки у справі № 444/9519/12 не можуть бути застосовані як нерелевантні спірним правовідносинам у цій справі. У вказаній частині приймаються доводи позивача.

Водночас, як вбачається з наданого позивачем розрахунку за договором № 193560101 заборгованість ОСОБА_1 станом на 31.08.2023 становить 57 801,25 грн, з яких: 16 250 грн заборгованість за тілом кредиту; 41 551,25 грн заборгованість за процентами.

Згідно з розрахунку позивач почав нараховувати проценти за користування кредитом з 05.02.2021. При цьому за користування кредитом 05.02.2021 нараховано проценти, а 06.02.2021 ні, тому суд виходить з меж заявлених позовних вимог.

Відповідно до підпункту 1.4.1 пункту 1.4 кредитного договору за користування кредитом протягом дисконтного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, які нараховуються в наступному порядку виключно на період строку визначеного в п. 1.2 договору нарахування процентів користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 339,45 процентів річних, що становить 0,93 процентів від суми кредиту за кожний день користування ним. Кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником (пункт 1.2. договору).

Кредит було надано 05.02.2021, що підтверджується платіжним дорученням № ef6d6ca0-c771-4a08-9a5d-4cce08c3f9d5 від 05.02.2021. Отже, позивач правомірно почав нарахування процентів за користування кредитом з 05.02.2021.

З розрахунку вбачається, що нарахування процентів за користування кредитом протягом дисконтного періоду здійснено з 05.02.2021 до 07.03.2021 (без нарахування за 06.02.2021), тобто за тридцять календарних днів, що відповідає положенням пункту 1.2 і підпункту 1.4.1 пункту 1.4 договору. При цьому не нарахування процентів за 06.02.2021 та, відповідно, нарахування процентів за нижчою ставкою протягом дисконтного періоду (якби було нараховано проценти за 06.02.2021 то 30 строк спливав би 06.03.2021, а не 07.03.2021) жодним чином не порушує право відповідачки, оскільки позивач фактично не здійснив нарахування процентів за один день та нарахував проценти за пониженою ставкою (0,93) за один день, коли вже мав право застосувати ставку 2,3. Як зазначено вище, суд розглядає позов в межах позовних вимог.

Після дисконтного періоду з 08.03.2021 і до 04.06.2021 у позивача виникло право на нарахування процентів за ставкою 2,3 (373,75 грн). Указаний строк складає 89 календарних дні (з 08.03.2021 до 04.06.2021), розмір процентів за який складає 33 263,75 грн (373,75 грн (2,3%) * 89 = 33 263,75) (суд виходить із позовних вимог, в яких кінцевою датою нарахування вказано саме 04.06.2021 і указану дату підтвердив представник у судовому засіданні).

Отже, сукупний розмір процентів за користування кредитом за дисконтний період і після (за 89 дні) складає 37 797,65 грн (4 533,9 грн + 33 263,75 грн), а тому позовні вимоги у вказаній частині підлягають частковому задоволенню, у частині вимог про стягнення процентів у розмірі 3 753,60 грн слід відмовити (41 551,25 грн 37 797,65 грн). Нарахування процентів здійснено у строк та розмірі, узгодженими сторонами у підпунктах 1.7.1, 1.7.2 пункту 1.7 договору, тобто не більш, як за 90 днів від дати закінчення дисконтного періоду за ставкою 2,3 %.

Висновки за результатами розгляду заяви

Отже, позовні вимоги Товариства до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню в розмірі 54 047,65 грн, з яких: 16 250 гривень заборгованість за тілом кредиту, 37 797,65 гривень заборгованість за відсотками.

Судові витрати

Позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 6 000 грн.

Згідно з частинами першою третьою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивач на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу до позову додав (в копіях):

- договір про надання правничої допомоги № 26/08/24-02 від 26.08.2024, укладений між Адвокатським бюро "Тараненко та партнери" і Товариством (а.с. 61, 62), відповідно до пункту 1.1 якого клієнт доручає, а Адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором;

- додаткову угоду № 4 до договору про надання правничої допомоги № 26/08/24-02 від 26.08.2024, в якому визначений перелік боржників по яким надається юридична допомога, зокрема, під пунктом 61 ОСОБА_1 (а.с. 63, 64);

- акт приймання-передавання наданих послуг до договору про надання правничої допомоги № 26/08/24-02 від 26.08.2024, згідно з яким надано такі послуги: складання позовної заяви до ОСОБА_1 за договором № 193560101 від 05.02.2021, 2 години, вартість 5 000 грн; вивчення матеріалів справи, 1 година, вартість 500 грн; надання усної консультації, 1 година, вартість 500 грн, всього 6 000 грн.

Відповідачка у заяві про скасування заочного рішення заявила про власні судові витрати в розмірі 6 000,00 грн на правову допомогу і 605,60 грн судового збору. У додаткових поясненнях від 31.03.2025 зазначила, що із заявленими позивачем витратами не погоджується, оскільки вважає позов необґрунтованим. Жодних доводів щодо неспівмірності та необґрунтованості заявлених до стягнення витрат на правову допомогу не наводила.

Правила розподілу судових витрат унормовано статтею 141 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У розумінні умов частин четвертої шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21.

Відповідачка жодних доводів щодо недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт не наводить.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Суд враховує складність справи (дослідження питання укладення договору, дослідження поданих доказів), підготовку позивачем позову, додаткових пояснень з формуванням правої позиції та поданням відповідних доказів, відсутність заперечень відповідачки щодо неспівмірності розміру витрат на правову допомогу (зазначала, що підставою є необґрунтованість позову) та положення статей 137, 141 ЦПК України і вважає, що розмір заявлених до стягнення витрат на правову допомогу є обґрунтованим, співмірним та відповідає обсягу виконаних робіт.

Отже, враховуючи часткове задоволення позову, суд відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України стягує з відповідачки судові витрати (судовий збір та витрати на правову допомогу) пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в задоволенні вимог відповідачки про відшкодування судових витрат відмовляє.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 49, 141, 223, 263 265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" (01024, м. Київ, вул. Рогнідинська, буд. 4, літ. А, оф. 10, ) суму заборгованості за кредитним договором № 193560101 від 05.02.2021 у розмірі 54 047 (п`ятдесят чотири тисяч сорок сім) гривень 65 копійок, з яких: 16 250 гривень заборгованість за тілом кредиту, 37 797,65 гривень заборгованість за відсотками.

3. Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" (01024, м. Київ, вул. Рогнідинська, буд. 4, літ. А, оф. 10, ) витрати зі сплаті судового збору у розмірі 2 098,51 гривень та 5 610 гривень витрат на професійну правову допомог.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. У задоволені вимоги ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правову допомогу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 15.05.2025.

Суддя Роман ВІТЮК