Справа № 331/768/25
Провадження № 2/331/1227/2025
У Х В А Л А

про продовження строку

для усунення недоліків позовної заяви

19 травня 2025 року місто Запоріжжя

Суддя Олександрівського районного суду міста Запоріжжя Яцун О.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

05 лютого 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду міста Запоріжжя з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 06 лютого 2025 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу ОСОБА_1 п`ятиденний строк для сплати судового збору, надання квитанції про сплату судового збору та усунення недоліків позовної заяви.

Так, до матеріалів позовної заяви позивачем було долучено квитанцію до платіжної інструкції № 0.0..1 від 13.12.2024 року щодо сплати судового збору у розмірі 1211 грн. 20 коп. платником ОСОБА_1 .

Разом з тим, відповідно до довідки спеціаліста Жовтневого районного суду міста ЗапоріжжяАнтоніни Груби, квитанція № 0.0..1 від 13.12.2024 року про сплату судового збору у сумі 1211 грн. 20 коп. від платника ОСОБА_1 за подання заяви (про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням) подана повторно та була приєднана до справи № 331/7504/24 (провадження № 2/331/862/2025).

Зазначене вище свідчить про те, що платіжна інструкція № 0.0..1 від 13.12.2024 року прикріплена та обліковується в іншій цивільній справі № 331/7504/24. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 15.01.2025 року позовну заяву у зазначеній вище справі визнано неподаною та повернуто позивачу. При цьому, судовий збір сплачений за подання вказаної позовної заяви належним чином зарахований до спеціального фонду Державного бюджету України і позивачу у встановленому законом порядку не повертався.

Необхідно зауважити, що у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 1540/3297/18 Верховний Суд звернув увагу, що певний час редакція частини четвертої статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачала таке право, що якщо сума судового збору підлягала поверненню у зв`язку із залишенням позову без розгляду, але не була повернута, до повторно поданого позову додається первісний документ про сплату судового збору (друге речення цієї норми закону). Проте Законом України від 22 травня 2015 року № 484-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» це речення було виключено з цієї норми (підпункт 4 пункт 4 цього Закону) і станом на час ухвалення оскаржуваних у цій справі судових рішень стаття 6 Закону України «Про судовий збір» передбачала, що за повторно подані позови, що раніше були залишені без розгляду, судовий збір сплачується на загальних підставах.

Тому, позивач, коли подає повторно позовну заяву, має сплати судовий збір за її розгляд і не вправі використовувати первісний документ про сплату цього платежу, доданий до первинної позовної заяви, яку суд залишив без розгляду. Запроваджене законодавче нововведення не обмежує і не порушує прав позивача в частині обов`язку нести додаткові майнові витрати у зв`язку зі зверненням до суду, оскільки за законом такий позивач має право на повернення суми судового збору, сплаченого за подання первісної позовної заяви, яка була залишена без розгляду.

Таким чином, у цьому випадку позивач також має право повернути сплачений ним судовий збір, відповідно до платіжної інструкції № 0.0..1 від 13.12.2024 року. Однак, така платіжна інструкція не може бути врахована як належний доказ сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі у цій справі, так як судовий збір за нею сплачений та зарахований при поданні іншого позову.

Отже, вищезазначене свідчить про те, що позовну заяву подано до суду без дотримання вимог частин 3 та 4 статті 177 ЦПК України, положеннями якої передбачено, що у разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору.

До позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

За правилами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до підпункту 2) пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою встановлена ставка судового збору в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено у 2025 році прожитковий мінімум для працездатних осіб в розрахунку на місяць в розмірі, зокрема, з 01 січня 3028,00 грн.

Отже, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою встановлена ставка судового збору у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1211,20 грн.

За правилами статті 9 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Отже, при зверненні до суду з позовною заявою позивач повинна була сплатити судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Крім того, позивач ОСОБА_1 у позовній заяві просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням № 53, а саме кімнатою, що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 .

Законодавець декларує право власника, або законного користувача житлового приміщення (квартири, будинку) захищати свої майнові права на таке, що належить, або перебуває в їхньому користуванні житло (Глава 29 ЦК України, в сукупності зі статтею 396 ЦК України). Одним із засобів захисту, відповідно до статті 91 ЦК України, - є право таких осіб вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та/або розпорядження своїм майном. Усунення таких перешкод можливе шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням осіб - ч. 2 ст. 405 ЦК України та ч. 2 ст. 107 ЖК України).

Отже, вищевказаними нормами Закону передбачено, що в спорах про втрату користування житлом на стороні позивача можуть виступати власник житлового приміщення, наймач (фізична або юридична особа, яка відповідно до умов договору найму (оренди) житла отримує житлове приміщення у користування на певний строк за плату), члени його сім`ї, в тому числі ті, за якими зберігається право на користування житлом як за тимчасово відсутніми, або ті, що отримали броню (ст. 73 - 75 ЖК України). Зокрема, згідно статті 108 Житлового кодексу України договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду може бути розірвано на вимогу наймодавця лише з підстав, установлених законом, і тільки в судовому порядку, крім випадків виселення з будинків, що загрожують обвалом.

У заявленому позові ОСОБА_1 зазначила, що вона має ордер на вказану вище кімнату.Разом з тим, долучений до позовної заяви ордер засвідчує право на вселення у квартиру у 2013 році, а не право на постійне або тимчасове проживання.

В ухвалі суду від 06 лютого 2025 року звернуто увагу позивача на необхідність зазначення правового статусу квартири (приватизована, комунальна тощо), власника житла, та надання правовстановлюючих документів, які підтверджують право позивача на звернення до суду з даним позовом, а саме: договір найму (оренди), свідоцтво про право власності тощо. Позивачу необхідно також визначитись із залученням у справу власника житлового приміщення (зокрема, але не виключно, що це може бути правонаступник особи, яка надала право на вселення у житлове приміщення).

У позові необхідно також зазначити, за захистом яких саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів звертається позивач.

Між тим, у зазначений строк та на момент постанови цієї ухвали, позивачем не виконано вимоги, які зазначені в ухвалі суду від 06 лютого 2025 року, а також відсутня інформація щодо отримання позивачем копії вказаної вище ухвали.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦПК України, строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Згідно частини 6 статті 127 ЦПК України про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

З урахуванням викладеного, з метою забезпечення доступу позивача до правосуддя та для забезпечення можливості реалізації конституційного права на захист своїх прав та інтересів у судовому порядку судом, встановленим законом, суд приходить до висновку про доцільність за власною ініціативою продовжити процесуальний строк встановлений в ухвалі суду від 06 лютого 2025 року для усунення недоліків.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 120, 127, 175, 177, 185, 258, 260, 353 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Продовжити позивачу ОСОБА_1 строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 06 лютого 2025 року, встановивши позивачуп`ятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для сплати судового збору, надання квитанції про сплату судового збору і усунення недоліків позовної заяви.

Роз`яснити позивачу, що у випадку невиконання нею вимог, викладених в ухвалі суду від 06 лютого 2025 року, позовна заява буде визнана неподаною та повернута позивачеві. Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.О. Яцун