ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 952/907/24
Номер провадження 22-ц/818/1583/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді (судді-доповідача) Мальованого Ю.М.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 21 листопада 2024 року в складі судді Яценка Є.І. по справі № 952/907/24 за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Позовна заява мотивована тим, що між банком та ОСОБА_1 укладено два кредитні договори: 17 березня 2017 року - кредитний договір № 01, за яким позичальниці видано кредит у сумі 15 923,38 грн, та 02 липня 2018 року - кредитний договір № 101, за яким позичальниці видано кредит у сумі 30 000,00 грн. Відповідачка не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідачки станом на 09 вересня 2024 року склала:

по кредитному договору від 17 березня 2017 року № 01 25 419,56 грн, з яких: 15 923,38 грн заборгованість за кредитом; 9496,18 грн заборгованість процентами; 0 грн заборгованість за комісією;

по кредитному договору від 02 липня 2018 року № 101 32 701,03 грн, з яких: 15 754,07 грн заборгованість за кредитом; 6,83 грн заборгованість процентами; 16 940,13 грн заборгованість за комісією. Тобто загальна сума заборгованості по вищевказаним кредитним договорам станом на 09 вересня 2024 року склала 58 120,59 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 58 120,59 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн.

20 листопада 2024 року від представниці ОСОБА_1 адвоката Жура Н.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила відмовити у задоволенні позову, застосувати строки позовної давності. Відзив мотивовано тим, що банком не надано доказів підвищення кредитного ліміту за договором від 17 березня 2017 року. Позивачем не надано доказів на підтвердження видачі кредитних коштів, надана платіжна інструкція не оформлена належним чином. Розрахунки та виписки, надані позивачем, не містять даних щодо особи, на ім`я якої відкрито рахунок, не підписані посадовою особою. Публічна пропозиція АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не є доказом того, що саме ці правила існували на дату укладення кредитних договорів та були відомі позичальниці при їх укладенні. Умова договору, на підставі якої банк просить стягнути заборгованість за комісією, є нікчемною. Банком пропущений строк позовної давності при зверненні до суду.

Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 21 листопада 2024 року позов АТ «ПУМБ» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором № 01 від 17 березня 2017 року та кредитним договором № 101 від 02 липня 2018 року станом на 09 вересня 2024 року в сумі 58 120,59 грн, витрати по оплаті судового збору в розмірі 2 422,40 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитних договорів у відповідачки утворилась заборгованість зі сплати тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, а також комісії, що підлягає стягненню з неї на користь банку.

На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 24 грудня 2024 року ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову банку відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за кредитним договором від 17 березня 2017 року кредитний ліміт складав 7800,00 грн, та доказів його зміни не надано. Банком не надано доказів на підтвердження видачі кредитних коштів, надана платіжна інструкція не оформлена належним чином, розрахунки та виписки, надані позивачем, не містять даних щодо особи, на ім`я якої відкрито рахунок, не підписані посадовою особою. Публічна пропозиція АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не є доказом того, що саме ці правила існували на дату укладення кредитних договорів та були відомі позичальниці при їх укладенні. Умова договору, на підставі якої банк просить стягнути заборгованість за комісією, є нікчемною. Банком пропущений строк позовної давності при зверненні до суду, а запровадження карантину та введення воєнного стану самі по собі не є підставою для поновлення процесуальних строків.

АТ «ПУМБ» правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 21 листопада 2024 рокув порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 березня 2017 року ОСОБА_1 підписала заяву № 01 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а.с. 10).

Підписанням вказаної заяви відповідачка беззастережно підтвердила, що приймає Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБО), яка розміщена на сайті ПАТ «ПУМБ»: pumb.ua, в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані їй в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін), і погоджується з тим, що може обирати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості у Банку), а при обранні послуги з укладення договору страхування, підписанням зави підтверджує свою згоду на укладення договору страхування на зазначених нижче умовах.

ОСОБА_1 просила відкрити на її ім`я поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривнях, надати кредитну картку № НОМЕР_2 та встановити на її поточний рахунок у гривнях, відкритий за заявою, кредитний ліміт у сумі 7800,00 грн.

Заявою передбачено, що розрахунковий день 30 число місяця; платіжна дата 30 число місяця; строк дії кредитного ліміту, процентна ставка за користування кредитним лімітом, розмір мінімального платежу та інші умови надання та обслуговування кредитної картки встановлюється відповідно до умов ДКБО в залежності від типу кредитної картки.

Підписанням заяви ОСОБА_1 підтвердила, що нею отримана у непошкодженому стані картка і ПІН, а також, що з правилами користування платіжною карткою ознайомлена та зобов`язується їх дотримуватись.

До позовної заяви Банк додав Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (міститься у матеріалах Електронного суду).

17 березня 2017 року на підставі заяви № 01 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, ОСОБА_1 відкрито поточний рахунок, надано кредитну картку та встановлено на її поточний рахунок кредитний ліміт в сумі 7800,00 грн.

У подальшому кредитний ліміт неодноразово збільшувався: 06 грудня 2017 року до 10 100,00 грн, 18 травня 2018 року до 13 000,00 грн, станом на 13 грудня 2018 року склав 15 923,38 грн, що підтверджується довідкою про збільшення кредитного ліміту (а.с. 19 зворот).

З 21 березня 2017 року ОСОБА_1 активно користувалась кредитною карткою, що підтверджується наданою банком випискою по рахунку № НОМЕР_1 за період з 17 березня 2017 року по 09 вересня 2024 року (а.с. 30 зворот - 38).

Крім того, 02 липня 2018 року ОСОБА_1 підписала заяву № 101 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а.с. 14).

Згідно вказаної заяви ОСОБА_1 просила надати їй споживчий кредит на наступних умовах: цільове призначення а) загальні споживчі цілі, б) сплата разової комісії банку; сума 30 000,00 грн, строк 36 місяців, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 3,99%, розмір процентної ставки 0,01% річних, спосіб надання кредиту переказ на рахунок НОМЕР_3 в ПАТ «ПУМБ», отримувач ОСОБА_1 ; схема повернення споживчого кредиту ануїтетна, дата платежу до 2 числа кожного календарного місяця, платіжні періоди з 02 липня 2018 року по 02 липня 2021 року, сума платежу 2030,46 грн щомісяця та 2030,37 грн останній платіж, комісія за обслуговування кредитної заборгованості 1197,00 грн щомісяця плата за послуги банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо споживчого кредиту, надання інформаційних та консультаційних послуг щодо споживчого кредиту, в тому числі, але не виключно за надання довідок щодо стану заборгованості по споживчому кредиту, підтвердженням проведених платежів.

Окрім того, ОСОБА_1 02 липня 2018 року підписано Паспорт споживчого кредиту (а.с. 14 зворот). Паспорт містить інформацію та контактні дані кредитодавця; основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача; інформацію щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача; порядок повернення кредиту; додаткову інформацію та інші важливі правові аспекти. Водночас, згідно відмітки у Паспорті споживчого кредиту інформація, зафіксована у ньому, є актуальною до 02 липня 2018 року, тобто лише станом на день укладення договору.

02 липня 2018 року ОСОБА_1 перераховано 30 000,00 грн за договором № 101, якими вона в подальшому користувалась та частково повертала, що підтверджується платіжною інструкцією № TR.29446694.752529.8810 (а.с. 18 зворот) та випискою по рахунку (а.с. 22 зворот - 38).

З наданих АТ «ПУМБ» розрахунків заборгованості вбачається, що станом на 09 вересня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 склала:

по кредитному договору від 17 березня 2017 року № 01 25 419,56 грн, з яких: 15 923,38 грн заборгованість за кредитом; 9496,18 грн заборгованість за процентами; 0 грн заборгованість за комісією;

по кредитному договору від 02 липня 2018 року № 101 32 701,03 грн, з яких: 15 754,07 грн заборгованість за кредитом; 6,83 грн заборгованість за процентами; 16 940,13 грн заборгованість за комісією (а.с. 18-22).

09 вересня 2024 року банком направлено ОСОБА_1 письмову вимогу (повідомлення) № КНО-44.2.2/555 щодо погашення заборгованості за договором № 01 в розмірі 25 419,56 грн та за договором № 101 в розмірі 32 701,03 грн, а всього 58 120,59 грн (а.с. 15).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ "ПУМБ").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 на підставі заяви № 01 від 17 березня 2017 року уклала з АТ «ПУМБ» кредитний договір, за яким отримала кредитний ліміт у розмірі 7800,00 грн, що у подальшому був збільшений до 15 923,38 грн. Крім того, на підставі заяви №101 від 02 липня 2018 року ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким позичальниці видано кредит у сумі 30 000,00 грн.

Перерахування ОСОБА_1 зазначених кредитних коштів підтверджується платіжною інструкцією від 02 липня 2018 року та виписками по рахункам, в яких вказані ПІБ позичальниці та рахунок, зазначений нею у заяві. Доводи ОСОБА_1 щодо відсутності належних доказів отримання нею коштів, з огляду на наявність у матеріалах справи виписки по рахунку, є безпідставними. Оскільки позов подано за допомогою системи «Електронний суд», на всіх поданих документах накладено електронний підпис позивача, отже посилання ОСОБА_1 на неправильність оформлення документів, відсутність підпису колегія суддів відхиляє.

Оскільки фактично отримані та використані ОСОБА_1 кредитні кошти банку у повному обсязі не повернуті, кредитор має право вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідачки заборгованості.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не може погодитись з розміром стягнутої з ОСОБА_1 заборгованості, виходячи з наступного.

У заяві № 01 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 17 березня 2017 року, власноручно підписаній ОСОБА_1 , процентна ставка за користування кредитними коштами не вказана.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом, стягнути нараховані відсотки в сумі 9496,18 грн.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб як невід`ємну частину договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цю Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з нею, підписуючи заяву про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови Публічної пропозиції ПАТ «ПУМБ» на укладання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом змінювались.

Зважаючи на наведене, відсутні підстави вважати, що сторони у письмовому вигляді обумовили розмір процентної ставки, порядок її зміни, а також відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Із змісту позовних вимог вбачається, що банк просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 17 березня 2017 року в розмірі 25 419,56 грн, з яких 15 923,38 грн заборгованість за кредитом, 9496,18 грн за процентами.

Оскільки банк не надав суду доказів узгодження сторонами розміру відсотків за користування кредитом, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки простроченої заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 9496,18 грн слід відмовити за недоведеністю.

З наданої банком виписки по рахунку відповідачки та розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 30 березня 2017 року по 31 грудня 2019 року ОСОБА_1 було сплачено відсотки за користування кредитом на загальну суму13 633,16 грн.

Виходячи з наведеного, з урахуванням того, що розмір та сплату відсотків за користування кредитом сторонами погоджено не було, колегія суддів вважає, що стягненню з ОСОБА_1 за договором від 17 березня 2017 року підлягає сума в розмірі 2290,22 грн, тобто, різниця між заборгованістю за тілом кредиту та сумою сплачених відповідачкою відсотків за користування кредитними коштами, що мають бути зараховані у рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту (15 923,38 13 633,16).

Щодо кредитного договору №101, то як вбачається з наданого банком розрахунку та виписки по рахунку ОСОБА_1 отримано кредит у розмірі 30 000,00 грн, з яких за період з 02 серпня 2018 року по 02 грудня 2019 року повернуто 14 245,93 грн. Отже, залишок тіла кредиту в розмірі 15 754,07 грн підлягає стягненню з відповідачки на користь банку.

Що стосується нарахування відсотків за користування кредитом, то у заяві від 02 липня 2018 року сторонами узгоджено процентну ставку у розмірі 0,01% річних. Разом з тим, узгоджено і строк кредитування 36 місяців, тобто з 02 липня 2018 року по 02 липня 2021 року.

Однак, як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с. 19), банком нараховувались відсотки за період з 03 січня 2021 року по 09 вересня 2024 року, що виходить за межі строку кредитування.

Згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, припис абзацу другого частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У зазначеній постанові Верховний Суд сформував низку правових висновків. Зокрема, Велика Палата розмежувала поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання».

Окрім того, в п. 54 постанови Верховний Суд вказав, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Тобто, згідно з позицією Верховного Суду, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Вказаний висновок підтримано у постановах Верховного Суду у справах №296/10217/15-ц від 07 липня 2020 року, № 912/1120/16 від 04 лютого 2020 року, № 910/18943/20 від 27 липня 2021 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа № 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Враховуючи наведене, оскільки умовами заяви від 02 липня 2018 року визначено строк користування кредитом до 02 липня 2021 року, то нарахування і стягнення процентів за користування кредитом після вказаної дати, поза визначеним договором строком кредитування, суперечить вимогам ЦК України та вищевикладеним висновкам Верховного Суду.

За період з 03 січня 2021 року по 02 липня 2021 року нараховано відсотків за користування кредитом в розмірі 0,83 грн, і сама така сума заборгованості за відсотками підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідачки комісії за договором від 02 липня 2018 року, виходячи з наступного.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, однак вказаний Закон розмежовує платність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до ч. 1, 2, ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин 1 та 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Схожі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22), постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22).

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу /набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Такі висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №359/12165/14-ц.

Зі змісту заяви від 02 липня 2018 року № 101 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб вбачається, що ОСОБА_1 встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,99%, тобто 1197,00 грн щомісяця плата за послуги банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо споживчого кредиту, надання інформаційних та консультаційних послуг щодо споживчого кредиту, в тому числі, але не виключно за надання довідок щодо стану заборгованості по споживчому кредиту, підтвердженням проведених платежів.

Виходячи зі змісту вищенаведених норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредитної заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку.

Договором передбачено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, зокрема, за надання довідок щодо стану заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Оскільки позичальниці встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, положення кредитного договору, укладеного 02 липня 2018 року між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» щодо обов`язку позичальниці щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 752/4008/20, провадження № 61-11866св21 за позовом особи до ПАТ «ПУМБ» про визнання договору недійсним.

Таким чином, включення банком до суми заборгованості за договором складової заборгованості за комісією є необґрунтованим. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за комісією у розмірі 16 940,13 грн задоволенню не підлягають.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що стягненню з ОСОБА_1 підлягає заборгованість за кредитним договором № 01 від 17 березня 2017 року в розмірі 2290,22 грн та за кредитним договором № 101 від 02 липня 2018 року в розмірі 15 754,90 грн, з яких 15 754,07 грн за тілом кредиту та 0,83 грн за відсотками, а всього 18 045,12 грн (2290,22 + 15 754,90).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду підлягає зміні зі зменшенням розміру заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ», з 58 120,59 грн до 18 045,12 грн.

Водночас, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо пропуску банком строку позовної давності колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що договори укладено 17 березня 2017 року та 02 липня 2018 року, повернення кредитів передбачалось періодичними платежами, відповідачка здійснювала погашення кредитів до грудня 2019 року, а також з урахуванням продовження строку позовної давності на час запровадження карантину та воєнного стану в України. Відповідним доводам ОСОБА_1 надана детальна і обґрунтована оцінка судом першої інстанції, з висновками якого в цій частині колегія суддів погоджується. Посилання ОСОБА_1 на те, що запровадження карантину та введення воєнного стану в України самі по собі не є підставою для поновлення процесуальних строків, не можуть бути взяті до уваги, адже позовна давність регулюється нормами матеріального, а не процесуального права.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні з позовом до суду АТ «ПУМБ» сплатило судовий збір у сумі 2422,40 грн (а.с. 5).

Оскільки позовні вимоги АТ «ПУМБ» задоволено частково, а саме на 31,05%, то позивач має право на відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам у сумі 752,16 грн (2422,40 х 31,05 %).

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 3633,60 грн (а.с. 87).

Враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, зменшено суму, що підлягає стягненню, банком відповідачці має бути компенсовано пропорційно незадоволених позовних вимог 2505,37 грн судового збору (3633,60 х 68,95 %).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, різниця між зазначеними сумами, що становить 1753,21 грн (2505,37 752,16), має бути стягнута з АТ «ПУМБ» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 21 листопада 2024 року змінити, зменшивши суму заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (, м. Київ, вул. Андріївська, 4) за кредитним договором № 01 від 17 березня 2017 року та кредитним договором № 101 від 02 липня 2018 року з 58 120,59 грн до 18 045 (вісімнадцять тисяч сорок п`ять) грн 12 коп.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (, м. Київ, вул. Андріївська, 4) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 1753 (одна тисяча сімсот п`ятдесят три) грн 21 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 травня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук