Справа № 450/3641/19 Провадження № 2/450/78/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2025 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Мельничук І. І.

при секретарі Дикій О. Ю.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :01:007:0368, площею 0,0326 га за адресою: АДРЕСА_1 ; судові витрати стягнути з відповідача.

В обґрунтування позову покликається на те, що позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2007 року, що підтверджується актовим записом № 454 Франківського районного відділу ДРАЦС м. Львова. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 09.09.2019 року у справі №465/2803/19. У період спільного проживання сторони спільно набули нерухоме майно, зокрема: житловий будинок загальною площею 101,3 м?, житлова площа 61 м?, розташований у с. Зимна Вода, Пустомитівського району, Львівської області; земельна ділянка площею 0,0326 га, кадастровий номер: :01:007:0368, за тією ж адресою. Незважаючи на те, що право власності на будинок офіційно зареєстроване за відповідачкою, придбання (будівництво) та облаштування цього майна здійснювались у шлюбі, за спільні кошти в інтересах сім`ї, що відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України є підставою для визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя. Позивач посилається на положення ст. 60, 70, 71 Сімейного кодексу України, згідно з якими майно, нажите в шлюбі, належить обом із подружжя в рівних частках, якщо інше не передбачено шлюбним договором або домовленістю. Оскільки домовленості між сторонами не досягнуто, спір підлягає судовому вирішенню. З огляду на те, що житловий будинок є неподільним об`єктом, у справі може постати питання про визнання за кожним із подружжя права на частку, або припинення права одного з них на частку із компенсацією відповідно до ст. 365 Цивільного кодексу України та п. 24 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року. Позивач обґрунтовує свою вимогу тим, що брав активну участь у набутті, облаштуванні, утриманні зазначеного майна. Отже, відповідно до законодавства, він має право на частку у праві власності на спільне майно. Житловий будинок і земельна ділянка не набувались у порядку спадкування чи дарування, не є особистою приватною власністю одного з подружжя згідно зі ст. 57 СК України, а тому підлягають поділу. З огляду на викладене, просить позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

19.11.2019 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 27.01.2020 року в задоволенні заяви позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

17.08.2020 року Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області постановлено матеріали зустрічної позовної заяви ОСОБА_5 , в інтересах якої дії представник адвокат Оприско Микола Васильович, до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності, - залишено без руху.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.01.2021 року постановлено зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 , в інтересах якої дії представник адвокат Оприско Микола Васильович, до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності вважати неподаною і повернути ОСОБА_5 .

05.01.2021 року справу призначено до судового розгляду по суті.

Постановою Львівського апеляційного суду від 01.06.2021 року постановлено апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Оприска Миколи Васильовича задовольнити; Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 січня 2021 року - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

06.08.2021 року на адресу Пустомитівського районного суду Львівської області повернулись після апеляційного провадження матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя з судовим рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду від 01.06.2021 року.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 16.06.2021 року постановлено матеріали зустрічної позовної заяви ОСОБА_5 , в інтересах якої дії представник адвокат Оприско Микола Васильович, до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності, - залишити без руху, надавши відповідачу строк для усунення описаних недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання нею копії ухвали.

25.06.2021 року на адресу суду надійшло письмове пояснення від представника позивача Будай Н. М., в яких вказує, що упродовж розгляду справи Відповідачка або її уповноважений представник не надали до суду відзиву на позовну заяву, а також не подали жодних доказів, які б свідчили про заперечення проти позову. На думку Позивача, така поведінка може бути розцінена як фактичне визнання позовних вимог з боку Відповідачки. Відповідачкою не надано жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що спірне майно житловий будинок і земельна ділянка було придбане виключно за її особисті кошти, без участі Позивача. Представник Позивача наголошує, що відповідно до статей 60 та 70 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям у період зареєстрованого шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності, незалежно від того, чи один із подружжя мав дохід або ні. Також вказується, що з моменту реєстрації шлюбу (вересень 2007 р.) і до моменту зведення будинку (2017 рік) дохід Позивача становив понад 750 тис. грн, що підтверджує його реальну матеріальну участь у формуванні спільного майна. Як випливає із положень СК України та практики Верховного Суду (зокрема, постанов у справах №199/3645/17, №757/45050/15 та №595/324/17), якщо майно набуто у період шлюбу, воно вважається спільним, а обов`язок довести протилежне покладається на Відповідача. З урахуванням викладених обставин, наявності правових підстав для поділу майна та відсутності будь-яких доказів від Відповідачки, представник Позивача вважає заявлені вимоги обґрунтованими, підтвердженими належними доказами, і тому просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.07.2021 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 повернуто ОСОБА_5 .

08.09.2021 року через канцелярію суду надійшло письмове пояснення від відповідача ОСОБА_5 , в яких вона вказує, що у межах справи про поділ спільного майна подружжя, яка перебуває на розгляді Пустомитівського районного суду Львівської області, Відповідачка ОСОБА_6 надала письмові пояснення, в яких заперечує проти задоволення позовних вимог Позивача ОСОБА_3 , вважаючи їх необґрунтованими, а спірне майно особистою приватною власністю, яка не підлягає поділу. Відповідачка посилається на ст. 57 Сімейного кодексу України, відповідно до якої майно, набуте одним із подружжя під час шлюбу на підставі договору дарування або за кошти, які належали йому особисто, є особистою приватною власністю цього з подружжя. Таким чином, сам факт набуття майна у період шлюбу не є безумовною підставою для визнання його спільною сумісною власністю. Необхідно встановлювати також джерело коштів, за які воно було придбане. Відповідачка зазначає, що спільне життя з Позивачем фактично припинилося ще з 2012 року, про що зазначено у рішенні Франківського районного суду м. Львова від 09.09.2019 р. Через відсутність належного житла, вона з дітьми була змушена проживати в кімнаті гуртожитку, після чого в 2015 році переїхала до батьків. У 2017 році батько Відповідачки продав належну йому квартиру, а отримані кошти (608 600 грн), доповнені її власними заощадженнями (разом - 787 000 грн), передав у дар своїй дочці (Відповідачці). Ці кошти були використані для придбання: земельної ділянки у с. Зимна Вода (договір купівлі-продажу від 10.08.2017 р.), а також житлового будинку, який на момент покупки вже був побудований попереднім власником. Будинок був фактично зведений до моменту придбання ділянки. Зазначає, що це підтверджується: фотознімками, зробленими 10.07.2017 р., витягом з Державного земельного кадастру (ДЗК), письмовим зобов`язанням продавця виготовити технічну документацію на будинок. Тобто, жодного спільного будівництва Позивачем і Відповідачкою не здійснювалося, і жодних доказів участі Позивача у фінансуванні або трудовій участі в набутті цього майна не надано. Оскільки земельна ділянка та будинок були придбані за рахунок особистих коштів, отриманих у дар, такі об`єкти є особистою приватною власністю Відповідачки, згідно зі ст. 57 СК України, а тому не підлягають поділу. З огляду на: особистий характер джерела набуття майна, відсутність спільної участі Позивача у придбанні майна, та факт фактичного припинення шлюбних стосунків ще до набуття майна, Відповідачка вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. У зв`язку з цим, просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.12.2021 року постановлено клопотання представника відповідача ОСОБА_6 адвоката Огородник І. І. задоволити; провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя (справа № 450/3641/19, провадження № 2/450/355/21) зупинити до набрання законної сили рішення у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності (справа № 450/3740/21, провадження № 2/450/1783/21).

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.12.2023 року постановлено провадження в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя поновити, у зв`язку з тим, що судове рішення у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права особистої власності на нерухоме майно та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним (справа № 450/3740/21, провадження № 2/450/1783/21), до вирішення якої було зупинено провадження у справі, набрало законної сили 20.11.2023 року.

13.06.2024 року заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій просить суд: вжити заходи забезпечення позову у справі №450/3641/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задоволити, постановлено вжити заходи забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, шляхом накладення арешту на 1/2 частку житлового будинку, загальною площею 101,3 кв.м, житловою 61 кв.м. (реєстраційний номер 236), та 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номером :01:007:0368 (реєстраційний номер 236) розташовані за адресою АДРЕСА_1 , та зареєстровані на праві приватної власності за ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на час розгляду справи до набуття рішенням суду законної сили.

30.04.2025 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» було подано пояснення по суті позову та заперечення щодо поширення режиму спільної сумісної власності на спірне майно від представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката Столяр О.М., яке вона мотивує тим, що в межах даної справи позивач вимагає поділу житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , які на його думку є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Однак, з повним розумінням суті правового спору, з огляду на викладені нижче обставини, наявні докази, правову позицію, законодавчі норми та усталену судову практику, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач ОСОБА_4 заперечує проти позовних вимог ОСОБА_3 про поділ майна, вважаючи їх безпідставними. Вона вказує, що хоча офіційний шлюб тривав з 14.09.2007 до 10.10.2019 р., фактичні подружні стосунки припинилися ще у 2012 році, що підтверджено судовим рішенням. З того часу сторони проживали окремо, не вели спільного господарства і не здійснювали спільних витрат. У 2017 році, з метою покращення житлових умов, батько відповідачки подарував їй 787 000 грн (в т.ч. кошти від продажу своєї квартири), що підтверджується письмовими договорами та нотаріально посвідченим договором дарування. На ці кошти 10.08.2017 р. відповідачка придбала земельну ділянку у с. Зимна Вода разом із розташованим на ній вже збудованим житловим будинком, який не був об`єктом спільного будівництва. Жодних витрат з боку Позивача на придбання чи облаштування майна не здійснювалося. Наявність вже зведеного будинку на момент купівлі підтверджується: фотознімками від липня 2017 р.; витягом з ДЗК; письмовим зобов`язанням продавця виготовити технічну документацію. Отже, як земельна ділянка, так і будинок були придбані за особисті кошти відповідачки та є її особистою приватною власністю згідно зі ст. 57 Сімейного кодексу України. Жодних прав Позивач на це майно не має. Вказує, що Верховний Суд у справі № 450/3740/21 не задовольнив позов про визнання майна особистою власністю, це рішення не має преюдиційного значення у цій справі. Суд лише констатував, що наданих доказів у тій справі виявилось недостатньо. Натомість, у цій справі, де ОСОБА_5 є відповідачкою, і тягар доказування лягає на позивача, наявні всі необхідні та допустимі докази, що підтверджують права відповідача. У зв`язку з вищевикладеним, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

У судовому засідання представник позивача Будай Н. М. позов підтримав з підстав, викладених у ньому, просив суд такий задоволити в повному обсязі, з огляду на те, що спірне майно було придбане у шлюбі, у період спільного життя сторін, тому має статус спільної сумісної власності відповідно до ст. 60 СК України, відповідно до Постанови Верховного суду у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності (справа № 450/3740/21, провадження № 61-18181св23) доводи сторони відповідача щодо визнання права особистої власності на нерухоме майно були спростовані. Зазначив, що позивач працював і мав стабільний дохід, який дозволяв брати участь у створенні сімейного майна, будинок будували разом, тому він має право на частку будинку та земельної ділянки. Заперечив, що будинок був повністю збудований раніше, та наголосив, що відповідачка не довела придбання майна виключно за особисті кошти.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Столяр О. М. щодо задоволення позову заперечила, обґрунтовуючи свою позицію тим, що житловий будинок та земельна ділянка були придбані у 2017 році вже після фактичного припинення подружніх стосунків, виключно за кошти, подаровані батьком відповідача. Будинок на момент купівлі вже існував і був зведений попередніми власниками. Жодної участі позивача у придбанні чи будівництві не було. Тому представник заявив, що майно є особистою приватною власністю відповідачки і не підлягає поділу, а Верховний Суд у справі №?450/3740/21 відмовив у задоволенні позову про визнання майна особистою власністю через недостатність доказів, при цьому рішення не має преюдиційного значення для цієї справи, оскільки в даному випадку тягар доказування лягає на позивача.

З`ясувавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав:

судом встановлено, що 14.09.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Франківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, зареєстровано шлюб, актовий запис № 454.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 09.09.2019 року у справі № 465/2803/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу вирішено позов задоволити; шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що був зареєстрований 14 вересня 2007 року Франківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 454 розірвати, а також відповідачці після розірвання шлюбу залишити прізвище « ОСОБА_7 ».

Вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 10.10.2019 року.

Із довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку № 585 від 07.10.2019 року, виданої Мінітерством оборони України Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова Будаю Назару Михайловичу, вбачається, що він проживає і прописаний в АДРЕСА_2 , загальною площею 24,88 кв. м., у квартирі також прописані: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 - дружина, ОСОБА_8 - син, ОСОБА_9 - син, ОСОБА_10 син.

За час перебування сторін у шлюбі придбано (набуто) наступне нерухоме майно: житловий будинок, що складається з чотирьох житлових кімнат та кухні, загальною площею 101.3 кв.м., житлова площа будинку становить 61 кв.м. будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку кадастровий номер :01:007:0368, площею 0,0326 га за адресою: АДРЕСА_1

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна № 183766954 від 07.10.2019 року об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, загальною площею - 101,3 кв. м., житловою площею - 61 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , земельні ділянки місця розташування: кадастровий номер: :01:007:0368, реєстраційний номер: 236, а також за номером запису про право власності: 23960517, 13.12.2017 року зареєстровано право власності на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38755322 від 15.12.2017 року, державним реєстратором Городоцька міська рада Львівської області Галушка Мар?яною Степанівною, та такий належить на праві приватної власності у розмірі 1/1 - ОСОБА_6 (відповідачу у справі).

Також за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 236, об`єкт нерухомого майна: :01:007:0368, площею 0.0326, дата державної реєстрації земельної ділянки: 22.07.2017 року, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ у Пустомитівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, цільове призначення якого: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 21823166, зареєстровано 10.08.2017 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2173, виданого 10.08.2017 року, приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Вегерою Н. Б., та така належить на праві приватної власності у розмірі 1/1 - ОСОБА_6 (відповідачу у справі),

Вищенаведене також підтверджується наявною в матеріалах справи Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, на замовлення ОСОБА_11 від 04.10.2019 року.

Вказані обставини визнаються сторонами.

Відповідно ч. 1 до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до Довідки із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов?язкового державного соціального страхування, сформованої засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України від 16.03.2020 року, дохід ОСОБА_3 (позивача) з вересня 2007 року (період реєстрації шлюбу між Позивачем та Відповідачем) по 2017 рік (період придбання та зведення спільного майна) становив 752 018,20 грн.

Згідно Договору дарування грошей від 06.09.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ростовою Л. О. за реєстровим № 479 вбачається, що ОСОБА_12 ( ОСОБА_13 ) безоплатно передав ОСОБА_14 ( ОСОБА_5 - відповідачу) грошові кошти в сумі 787 000,00 грн., які обдаровувана прийняла. Передача грошових коштів була здійснена раніше 10 серпня 2017 року, тобто на момент підписання договору грошові кошти вже фактично були передані та прийняті. Кошти були надані обдаровуваній для придбання присадибної земельної ділянки площею 0,0326 га в с. Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області та розташованого на ній житлового будинку.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке саме положення містить і стаття 368 ЦК України.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 також зазначив, що в законодавстві передбачена презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено, зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17-ц. Судова практика з вирішення зазначених питань є усталеною.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області у справі № 450/3740/21 від 06.02.2023 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права особистої власності на нерухоме майно задоволено; визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на житловий будинок загальною площею 101,3 км.м, житловою 61 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 236; визнати за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на земельну ділянку. кадастровий номер :01:007:0368, площею 0,0326 га, для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 236, а також в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання договору дарування грошей недійсним відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 20.11.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду м. Львова від 06.02.2023 року без змін.

Однак, судом встановлено, станом на час розгляду даної цивільної справи, що Постановою Верховного Суду від 08.05.2024 року у справі № 450/3740/21 скасовано рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06.02.2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20.11.2023 року якими, визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на житловий будинок загальною площею 101,3 км.м, житловою 61 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 236, визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:007:0368, площею 0,0326 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 236 та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , про визнання права особистої власності на нерухоме майно відмовлено.

Вказане судове рішення набрало законної сили 08.05.2024 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд вважає за необхідне роз`яснити, що факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №922/643/19).

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанова КГС ВС від 10.12.2019 по справі №910/6356/19).

Отже, дана норма визначає преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин (постанова КАС ВС від 15.10.2019 по справі №813/8801/14).

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 19.12.2019 по справі №916/1041/17).

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі №641/1793/17).

А тому, враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне звернути увагу сторони відповідача, що суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Як наслідок аналізу наведеного вище, доводи представника відповідача щодо спростування презумпції спільної сумісної власності на спірне майно, посилаючись на те, що таке було придбано за особисті кошти, які ОСОБА_4 отримала від свого батька, що підтверджується договором дарування коштів, укладеним між ними у цей самий день у простій письмовій формі, а також, що у даній справі, в якій тягар доказування лягає на позивача, а тому наявні всі необхідні та допустимі докази, що підтверджують права відповідача, суд не приймає до уваги та відхиляє, оскільки протилежне було вже встановлено Постановою Верховного Суду від 08.05.2024 року у справі № 450/3740/21 щодо визнання права особистої власності на нерухоме майно, яке є предметом розгляду у даній справі також.

З огляду на викладене, суд наголошує, що тягар доказування у справах цієї категорії покладено саме на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у той же час, відповідач не надала належних і допустимих доказів придбання спірного майна за особисті кошти, а немає правових підстав для визнання цього майна її особистою власністю. Саме по собі укладення нотаріально посвідченого договору 06.09.2021 року, тобто через чотири роки після придбання спірної земельної ділянки, про дарування ОСОБА_13 грошових коштів ОСОБА_5 , які були передані їй 10.08.2017 року, не свідчить про придбання нею спірного майна за ці кошти.

Також не заслуговують на увагу і посилання відповідача на рішення суду від 09.09.2019 року у справі № 465/2803/19 про розірвання між сторонами шлюбу як на преюдицію, встановленого в ньому факту припинення між сторонами шлюбних відносин з 2012 року, адже цей факт в рішенні суду не встановлювався. Разом із цим було встановлено, що у сторін в шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився третій син ОСОБА_10 .

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, оцінюючи надані докази у їх сукупності та кожен окремо, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна є такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивачем належно доведено факт набуття спірного майна у період дії зареєстрованого шлюбу, що згідно зі ст. 60 СК України свідчить про виникнення режиму спільної сумісної власності, а відповідачем не спростовано презумпції спільності цього майна, зокрема не доведено, що воно придбане виключно за особисті кошти чи на інших підставах, передбачених ст. 57 СК України; при цьому суд також враховує преюдиційний характер обставин, встановлених у справі №?450/3740/21, розгляд якої був підставою, відповідно до ч.1 ст. 251 ЦПК України, для зупинення провадження у цій справі, та де Постановою Верховного Суду від 08.05.2024 року було відмовлено у визнанні майна особистою приватною власністю відповідачки у зв`язку з недоведеністю відповідних підстав.

У зв`язку з наведеним, суд доходить висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, та підлягає поділу, а позов задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із повним задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 9 605,00 грн. відповідно до платіжного доручення № 1 від 21.10.2019 року.

Керуючись ст. 41, 55 Конституції України, ст. 364 ЦК України, ст. 57, 61, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 12, 13, 81, 83, 89, 141, 158, 200, 223, 280, 282, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задоволити.

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ) право власності на частину житлового будинку, що складається з чотирьох житлових кімнат та кухні загально площею: 101,3 кв.м., житловою площею: 61 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ) право власності на земельної ділянки за кадастровим номером: :01:007:0368, реєстраційний номер: 236, площею 0,0326 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 9 605,00 (дев`ять тисяч шістсот п`ять гривень 00 копійок) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 30.05.2025 року.

СуддяІ. І. Мельничук