П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2025 року

м. Рівне

Справа № 557/1870/24

Провадження № 22-ц/4815/677/25

Головуючий у Гощанському районному суді

Рівненської області: суддя Оленич Ю.В.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) проголошено:

о 12 год. 14 хв. 11 березня 2025 року

у селищі Гоща Рівненської області

Повний текст рішення складено: 17 березня 2025 року.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки та піклування Бабинської сільської ради Рівненського району Рівненської області;

за участі: представника ОСОБА_1 - адвоката Костюк Тетяни Петрівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Костюк Тетяни Петрівни на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 11 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки та піклування Бабинської сільської ради Рівненського району Рівненської області; про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини.

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що 27 квітня 2022 року у Рівненському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) сторони зареєстрували шлюбні відносини, від яких ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 .

Звертала увагу, що після народження сина відповідач фактично не проживав з ними та не турбувався про неї і дитину. Вихованням дитини він не займається та не цікавиться його життям. На початку серпня 2023 року ОСОБА_2 зібрав речі та пішов з дому, в зв`язку з чим на час пред`явлення позову його місцезнаходження невідоме.

Оскільки сторони проживають окремо, а син ОСОБА_3 проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні, відповідач ухиляється від виконання свого батьківського обов`язку щодо малолітньої дитини, будь-якої участі в його утриманні не бере, позивач просила задовольнити її вимоги.

Ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області від 20 листопада 2024 року позовні вимоги роз`єднано, виділивши в самостійне провадження вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Залучено Орган опіки та піклування Бабинської сільської ради Рівненського району Рівненської області до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 11 березня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у позові до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки та піклування Бабинської сільської ради Рівненського району Рівненської області; про визначення місця проживання дитини.

У поданій через свого представника - адвоката Костюк Т.П. апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для справи, неправильному застосуванні норм матеріального права і порушенні норм процесуального права, просить його скасувати, задовольнивши позов.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про те, що ОСОБА_2 ще до розірвання шлюбу погрожував забрати дитину з собою. Також під час розгляду справи судом він продовжував свої погрози, хоча у ході телефонних розмов життям дитини, вихованням і розвитком не цікавився, тобто вважає, що між сторонами існує спір.

Відповідач, не з`являючись у судові засідання, в той самий час був належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи. Якщо ж він і не заявляв своїх заперечень у суді щодо місця проживання дитини з матір`ю, не подав відзив або заперечення на позовну заяву, то вважає, що ці обставини лише підтверджують наявність спору між сторонами, який не врегульовано та не вирішено. При цьому зауважувала, що це також підтверджується і відсутністю будь-якої згоди ОСОБА_2 на визначення місця проживання дитини з позивачем та відсутністю добровільно укладеного договору про визначення місця проживання дитини.

У ОСОБА_1 існують труднощі у спілкуванні з відповідачем, адже не відомо, де він знаходиться. Фактично з моменту розірвання шлюбу і по час вирішення правовідносин вона самостійно виховує дитину, а тому лише у неї є необхідність вирішення побутових питань, оформлення документів, тоді як відсутність судового рішення призводить до певних складнощів у вихованні та розвитку малолітнього сина, що порушує його інтереси.

Тому при розгляді справ відповідної категорії суди мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу інтересів дитини, прав та обов`язків батьків на її виховання. При цьому визначення місця проживання дитини стосується не стільки її адреси, скільки визначає того з батьків, проживання з яким у більшій мірі забезпечуватиме інтереси дитини.

Щодо неправильного застосування норм матеріального права, то посилається на норми ст.ст. 7, 19, 161 СК України, ст. 19 ЦК України, ст.ст. 8, 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст. 9, 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, рішення Європейського суду з прав людини у спарві "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04), а також на висновки, що висловлені Верховним Судом у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, від 05 серпня 2022 року у справі №607/16348/21, від 10 грудня 2024 року у справі №229/8679/23, від 10 липня 2024 року у справі №127/16211/23, які підлягали застосуванню, проте суд їх не застосував.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався, хоча про таке право роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 14 квітня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 27 квітня 2022 року перебували у шлюбі, який рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 20 листопада 2024 року, що набрало законної сили, розірвано.

Ці обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), та рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 20 листопада 2024 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/123250841).

Від шлюбних відносин сторони мають сина - ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

З витягів з Реєстру територіальної громади від 12 червня 2024 року №2024/006879759 та №2024/006879610 та довідки-характеристики №1432 від 14 грудня 2024 року вбачається, що позивач та малолітній син зареєстровані і проживають за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 за час проживання в населеному пункті зарекомендувала себе з позитивного боку, до адміністративної відповідальності не притягувалася, компрометуючі матеріали в органу сільського самоврядування на неї відсутні.

З довідки №1032 від 17 вересня 2024 року, виданої Бабинською сільською радою Рівненського району Рівненської області, видно, що відповідач проживав без реєстрації за зазначеною адресою з 01 березня 2022 року по 02 серпня 2023 року.

Актом обстеження умов проживання від 05 грудня 2024 року встановлено, що умови проживання у будинку за місцем проживання ОСОБА_1 та сина ОСОБА_3 хороші, дитина має місце для сну та відпочинку, стосунки у сім`ї доброзичливі.

Своїм висновком щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини від 20 грудня 2024 року за №1628/02-26 Орган опіки та піклування Бабинської сільської ради Рівненського району Рівненської області пропонував визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 з матір`ю.

Вважаючи, що між сторонами виник та існує спір з приводу проживання малолітнього сина, адже позивач самостійно виховує та утримує дитину, тоді як батько участі у його вихованні і утриманні не бере та його життям не цікавиться, місце перебування його невідоме, у вересні 2024 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення вимог позивача, оскільки спірні правовідносини щодо місця проживання дитини були ініційовані матір`ю дитини, з якою вона і так проживала і продовжує проживати. Разом з тим батько не вимагав та не вимагає зміни її місця проживання, про що у судовому засідання безпосередньо зазначала і представник ОСОБА_1 .

Жодних доказів про оспорення ОСОБА_2 місця проживання дитини з матір`ю позивачем у судовому засіданні надано не було, не наведено таких доказів і при обґрунтуванні заявлених вимог.

Тому суд зробив висновок, що сторони у справі, які проживають окремо, ще до звернення ОСОБА_1 в суд з позовом дійшли взаємної згоди про те, що малолітній син проживатиме разом із матір`ю.

При цьому зауважено, що зверненню до суду з позовом має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. Той з батьків, хто звертається до суду, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.

З огляду на це ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Згідно зі ст.ст. 6, 7, 19, 141, 160, 161 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, проголошено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, з висновку Верховного Суду, який висловлений у постанові від 20 жовтня 2020 року у справі № 333/1013/17, вбачається, що «при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Суд зобов`язаний надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 350/1696/19 зазначено, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку… Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 607/425/16-ц вказував, що у разі зміни обставин, пов`язаних з віком дитини, за наявності спору між батьками як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернення до суду із позовом про зміну місця проживання дитини й тому разі, коли вже є рішення суду про визначення місця проживання дитини та її відібрання, які не виконані. Найкращі інтереси дитини повинні мати першочергове значення. Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя… Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. При цьому під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб».

Такі ж висновки зроблені і у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі №754/1447/23.

Разом з тим сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору), зокрема у суді.

За відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують.

За встановлених обставин у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини, яка фактично проживала і проживає разом з нею, між батьками дитини виник спір щодо її місця проживання.

Суд зауважує, що зверненню до суду з позовом має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання, при цьому той з батьків, хто звертається до суду, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.

Подібні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі №127/16211/23 та від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23.

Завданням цивільного судочинства, визначеним ст. 2 ЦПК України, є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держав, а не таких, які можливо будуть порушені у майбутньому.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року №509/5080/18).

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано залишив позов без задоволення.

Щодо доводів апеляційної скарги про хибність висновку стосовно відсутності спору між батьками про визначення місця проживання дитини, то цим обставинам суд попередньої інстанції дав детальну і вичерпну оцінку, з чим погоджується й апеляційний суд.

Ті обставини, що позивач з моменту розірвання шлюбу і по час вирішення правовідносин самостійно виховує дитину, в зв`язку з чим існує необхідність вирішення побутових питань, оформлення документів, тоді як відсутність судового рішення призводить до певних складнощів у вихованні та розвитку малолітнього сина, що порушує його інтереси, - самі по собі, без існування спору між батьками, не є і не можуть бути підставою для визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Так само не можна погодитися з твердженнями заявника про неправильне застосування норм матеріального права, оскільки вони спростовуються правильністю висновків суду першої інстанції.

Не заслуговують на увагу і доводи про незастосування висновків Верховного Суду, що викладені у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, від 05 серпня 2022 року у справі №607/16348/21, від 10 грудня 2024 року у справі №229/8679/23, від 10 липня 2024 року у справі №127/16211/23, позаяк права і обов`язки, які були предметом перегляду касаційним судом, відрізняються від правовідносин, які вирішуються у цій справі, своїми обставинами, правовою природою та характеристиками, а тому не є подібними між собою.

З приводу покликань про недодержання судом положень процесуального законодавства, то відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Між тим, будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилковість розгляду справи, матеріали справи не містять, заявником представлено не було, а апеляційним судом їх не було здобуто.

При цьому відсутні й обставини порушення норм процесуального права, які спонукали би до обов`язкового скасування судового рішення, що передбачено ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

З рештою аргументів також не можна погодитися внаслідок їх необґрунтованості.

Оскільки судом встановлено те, що між сторонами не існує спору з приводу визначення місця проживання дитини, тому Орган опіки та піклування Бабинської сільської ради Рівненського району Рівненської області неповно і помилково з`ясував ці обставини при складенні свого висновку від 20 грудня 2024 року №1628/02-26.

Отже, цей висновок Органу опіки та піклування правильно визнано судом необґрунтованим.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine), рішення від 10 лютого 2010 року).

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Костюк Тетяни Петрівни залишити без задоволення, а рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 11 березня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 20.05.2025

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків