ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/4654/24 Головуючий суддя І інстанції Шарко О. П.
Провадження № 22-ц/818/1749/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: надання послуг
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Максимова Миколи Ігоровича на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2024 року, у справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року КП «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за послуги з теплопостачання в сумі 74242 грн. 50 коп. та судового збору у розмірі 3028,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 та ним надаються послуги з теплопостачання згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630. Внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг за період з 01.09.2016 по 30.06.2024 у боржників виникла заборгованість в сумі 74242 грн 50 коп.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» ( IBAN НОМЕР_1 ФХОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» м. Харкова, МФО 351823, Код ) заборгованість за надані послуги, яка станом на 01.07.2024 року становить 74242 грн. 50 коп. (сімдесят чотири тисячі двісті сорок дві гривні п`ятдесят копійок), яка складається з: 57420 грн. 94 коп. за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.09.2016 року по 30.06.2024 року; 735 грн. 00 коп. - за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 року по 30.06.2024 року; 15220 грн. 88 коп. - за послугу з постачання гарячої води за період з 01.09.2016 року по 30.06.2024 року; 426 грн. 00 коп. за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 року по 30.06.2024 року; 331 грн. 68 коп. за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 року по 30.06.2024 року; 108 грн. 00 коп. - за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води за період з 01.07.2022 року по 30.06.2024 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (IBAN НОМЕР_1 ФХОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» м. Харкова, МФО 351823, Код ) судовий збір у розмірі 1514 грн. 00 (тисяча п`ятсот чотирнадцять гривень) з кожного.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Максимов М.І. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення заборгованості та ухвалити нове, яким стягнути на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за надані послуги у повному обсязі з ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що власником житлового приміщення - квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 - колишній чоловік ОСОБА_1 , ця інформація підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 56711612 від 05.04.2016 року. Право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстроване за ОСОБА_2 рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 29110582 від 05.04.2016 р. на підставі договору міни № 1062 від 05.04.2016 р.

Зауважила, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.06.2017 року у справі № 645/959/17 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У зв`язку з тим, що шлюбні відносини припинені з вересня 2015 року, ОСОБА_1 не є власником житлового приміщення, фактично у ньому не проживає і не являється споживачем послуг з теплопостачання та гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки вона лише формально зареєстрована за вказаною адресою. Разом з цим, вона не проживає у вказаній квартирі, що підтверджується рішенням суду про розірвання шлюбу (справа №645/959/17). 19.03.2022 ОСОБА_1 було здійснено виїзд за кордон і по теперішній час вона перебуває поза межами території України, а тому, відповідно, жодним чином не могла і не може бути споживачем комунальних послуг, які надаються позивачем. Також, будь-яких документів, які б підтверджували сам факт існування діючих у відповідності до законодавства України договірних відносин між позивачем та відповідачем-2 - ОСОБА_1 , немає. На даний час ОСОБА_1 було проведено реєстраційну дію - зняття з реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади № 2024/014125719 від 22.11.2024 р.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням вказаних норм цивільного процесуального права колегія суддів розглянула скаргу у порядку письмового провадження, та заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.

Рішення обґрунтовано тим, що відповідачі належним чином свої зобов`язання не виконували, плату за надані послуги з теплопостачання вносили не в повному обсязі, внаслідок чого у відповідачів перед позивачем за період з 01.09.2016 по 30.06.2024 утворилась заборгованість у розмірі 74242 грн. 50 коп.

При цьому суд першої інстанції з огляду на те, що відповідачка змінила свою офіційну адресу постійного місця проживання лише у листопаді 2024 року не взяв до уваги її доводи про те, що вона раніше фактично припинила шлюбні відносини зі своїм чоловіком співвідповідачем у даній справі, а згодом їх шлюб був розірваний у судовому порядку, а також вважав, що трирічна позовна давність, з урахуванням її припиненням її перебігу внаслідок введення карантину та воєнного стану, - за заявленим позовом не спливала.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо позовної давності.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що КП «Харківські теплові мережі» постачало ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , теплову енергію, які її одержували і не відмовлялися від неї у встановленому законом порядку, внаслідок чого у відповідачів виник обов`язок оплачувати спожиту теплову енергія.

Згідно ст. 64 ЖК України - члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Отже, відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , які надаються Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі».

Відповідно до за вище зазначеною адресою відкритий особовий рахунок НОМЕР_2 розрахунку на ім`я споживача ОСОБА_2 чоловіка апелянта на день виникнення спірних правовідносин.

Згідно відомостей з Реєстру територіальної громади міста Харкова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , та внаслідорк цього відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 11 ЦК України є фактичними споживачами послуг опалення та гарячої води шляхом відкриття абонентського особового рахунку № НОМЕР_2 (а.с.5-8,11).

Так, відповідно до змісту п. 4 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: інші юридичні факти, зокрема фактичне споживання послуг.

Згідно позову КП «ХТМ» щомісяця направляє споживачам рахунки за послуги теплопостачання із зазначенням нарахувань за надані послуги та суми боргу.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що заборгованість до теперішнього часу боржниками не погашена. При цьому відповідачка апелянт не надала до суду документів про те, що вона відмовилась від послуг позивача або виїхала та не мешкає за своїм офіційнім місцем проживання у заявлений у позові період часу.

Статтею 68 ЖК України споживачі зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875 - IV, споживач зобов`язаний оплачувати житлово - комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Щодо позовних вимог про сплату вартості абонентського обслуговування та обслуговування внутрішньо-будинкового обладнання воно передбачено Законом України «Про житлово- комунальні послуги». У разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб- сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

У разі укладення публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг виконавці комунальних послуг розміщують вимоги до якості відповідних послуг згідно із законодавством та іншу необхідну інформацію для кожного багатоквартирного будинку окремо на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на власному веб-сайті. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування таких вимог у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

Також, відповідно до «Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води» від 11 грудня 2019 р. № 1182 та «Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» від 23.08.2019 №830 «Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.

Також «Порядком обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води» Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 вересня 2018 р. за № 1074/32526

Оплата за обслуговування внутрішньо будинкових систем передбачена Типовим договором про надання послуги з постачання гарячої води з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем та Типовим індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем затверджених КМУ 11 грудня 2019 р. № 1182 та №830 23.08.2019.

КП «Харківські теплові мережі» надає послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875 від 24.06.2004 та «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, що регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець) і фізичною особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути єдиною підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

Відповідачі вказані послуги сплачують несвоєчасно та не в повному обсязі, в результаті чого за період з 01.09.2016 по 30.06.2024 утворилася заборгованість перед КП «Харківські теплові мережі» у розмірі 74242,50 грн. Розмір заборгованості підтверджується наданими суду рахунком.

Встановивши, що КП «ХТМ» надає послуги з централізованого опалення у АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обидва відповідача є споживачами послуг позивача у заявлений у позові період часу та про наявність підстав для стягнення заборгованості.

У відзиві на позовну заяву від 26.11.2024 (а.с.36 на зв.) та у апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просив застосувати строк позовної давності до вимог КП «ХТМ» про стягнення заборгованості передбачені ч.1 ст.257 ЦК України.

Вказав, що загальна позовна давність становить три роки, та стягненню не підлягає заборгованість за послуги відповідно у період з 01.09.2016 по 01.08.2021 роки.

Суд апеляційної інстанції з цього приводу зазначає наступне.

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, як це визначено положеннями ст. 257 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, як це унормовано вимогами ч. 1 ст. 261 ЦК України.

За правилами ч. 5 ст. 216 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року, прийнятій у справі №6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року, прийнятій у справі №6-169цс14, від 30 вересня 2015 року, прийнятій у справі №6-154цс15, зроблено висновок про те, що за договором, що визначає щомісячні платежі перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У статті 264 ЦК України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз зазначеної норми статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущений з поважних причин (див. висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 19.11.2019 у справі №911/3680/17).

Як визначено п. 19 Прикінцевими та перехідними положеннями Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії (у редакції на момент звернення до суду).

У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16 зазначено, що: «відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі №761/12553/15-ц.

Разом з тим, позивач звернувся до суду 07 серпня 2024 року, під час дії в Україні воєнного стану.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причини пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущений з поважних причин (п.п. 6.43, 6.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019, прийнятій по справі №911/3681/17).

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», та від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Частинами 3, 4 ст.267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У пункті 19 Прикінцевими та перехідними положеннями Цивільного кодексу України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії (у редакції на момент звернення до суду).

Як регламентовано ст.2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року за № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, на території України введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року, який згодом неодноразово продовжувався у встановленому законом порядку і є чинним на даний час.

При застосуванні норм права Верховний Суд у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 727/4133/22 сформував правову позицію про те, що загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні.

З огляду на те, що позивач звернувся до суду з даним позовом 07 серпня 2024 року, тому трирічний строк позовної давності, який з 24 лютого 2022 року і дотепер продовжується у зв`язку із воєнним станом.

Як свідчать матеріали справи, датою звернення КП «Харківські теплові мережі» із позовною заявою у дійсній справі є серпень 2024 року, а період нарахування заборгованості становить 01.09.2016 по 30.06.2024.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21.

За змістом ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічна: гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України: метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначений Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому слід вважати, що трирічний строк позовної давності припинився для заборгованості, яка була нарахована з квітня 2017 року. Цю обставину суд першої інстанції не зв`ясував, внаслідок чого помилився зі своїми висновками в цій частині.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричини коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенні, території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дію якого неодноразово продовжено.

За приписами пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за період з вересня 2016 року по червень 2024 року.

З позовом звернувся до суду 07 серпня 2024 року, разом з тим у вказаний період на всій території України було запроваджено карантин, а під час дії карантину строки, визначені статтею 257 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину, а також враховуючи введення на території України воєнного стану з 24 лютого 2022 року, який було неодноразово продовжено та який діє й на час розгляду справи, а перебіг позовної давності, визначений ЦК України, зупиняється на строк дії такого стану, колегія суддів приходить до висновку, що позивач звернувся до суду із позовом у межах продовженого Законом строку позовної давності.

Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, на набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину - 02 квітня 2020 року, пункти 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на встановлені судом обставини, а саме, дату звернення КП «Харківські теплові мережі» із даною позовною заявою у серпні 2024 року (під час дії воєнного стану) просив стягнути заборгованість за період з 01.09.2016 по 30.06.2024. Таким чином, позивачем пропущено строк позовної давності щодо платежів за період з 01.09.2016 по 01.04.2017, а тому у цій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що в цій частині доводи скарги знайшли своє підтвердження: позивач не довів наявність поважних причин, з яких пропущено строк звернення до суду з позовом за період з 01.09.2016 по 01.04.2017 року, а відтак позовна вимога позивача про стягнення заборгованості за цей період заявлена поза межами строку позовної давності, в зв`язку із чим сума заборгованості за цей період не підлягає стягненню, оскільки відповідачем заявлено вимогу про застосування строку позовної давності.

Щодо іншої частини заявлених позовних вимог, то враховуючи вищевикладене, трирічний строк позовної давності щодо платежів за період з 01.04.2017 по 30.06.2024 включно позивачем не пропущено та підлягає до стягненню.

Як вбачається з наданої до позову відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу (а.с.5-6), у ній зазначено, що до 01.01.2022 заборгованість за послугу з централізованого опалення та постачання гарячої води відображена однією сумою у графі 16 «Борг за місяць за послугу з постачанням теплової енергії», тому враховуючи викладене, стягненню підлягає заборгованість за надані послуги за період з 01.04.2017 по 30.06.2024 , у розмірі 67784,15 грн., яка складається з:

- 50962 грн. 59 коп. за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.04.2017 року по 30.06.2024 року;

- 735 грн. 00 коп. - за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 року по 30.06.2024 року;

- 15220 грн. 88 коп. - за послугу з постачання гарячої води за період з 01.01.2022 року по 30.06.2024 року;

- 426 грн. 00 коп. за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 року по 30.06.2024 року;

- 331 грн. 68 коп. за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 року по 30.06.2024 року;

- 108 грн. 00 коп. - за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води за період з 01.07.2022 року по 30.06.2024 року.

Доводи апелянта про те, що позивачем не доведено що відповідачі є споживачами послуг з теплопостачання спростовуються наявністю відкритого особового рахунку та довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (а.с. 11).

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги заперечення відповідачки про те, що шлюбні відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинені з вересня 2015 року, відповідно до заочного рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 01 червня 2017 року про розірвання шлюбу, оскільки відповідач ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами, що впродовж періоду 2016-2024 вона мешкала за іншою адресою, ніж та за якою були надані спірні послуги. Наведені з цього приводу доводи скарги вказаних висновків суду не спростовують.

Як вбачається з Витягу з реєстру територіальної громади від 22.11.2024 року ОСОБА_1 знята з реєстрації за зазначеною адресою лише 21 листопада 2024 року (а.с.45), а оскаржуваним рішення суду заборгованість стягнута до вказаної дати: з 01.09.2016 по 30.06.2024.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти перший, четвертий частини першої статті 376 ЦПК України).

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачами до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає зміни в частині розміру заборгованості, а тому відповідно позов має бути задоволено частково: з відповідачів солідарно належить стягнути за період з 01.04.2017 по 30.06.2024 заборгованість у меншому розмірі - 67784,15 грн.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Судові витрати, понесені позивачем, документально підтверджено, а саме, за подання позову 3028,00 грн. (а. с. 1).

Оскільки позовні вимоги КП «ХТМ» задоволено частково, а саме - на 91,30 %, то судовий збір пропорційно задоволеним вимогам становить 2764,56 грн, тобто по 1382,28 грн з кожного відповідача.

ОСОБА_1 при зверненні до суду з апеляційною скаргою сплатила судовий збір у сумі 1816,50 грн. Проте апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 також підлягає частковому задоволенню, а саме: на 08,70 %, тому з КП «Харківські теплові мережі» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн х 08,70 % = 158,06 грн.

Колегія суддів застосовує зарахування зустрічних стягнень судових витрат стосовно відповідача ОСОБА_1 , внаслідок чого на користь КП Харківські теплові мережі» з ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, понесені сторонами в суді першої та апеляційної інстанції, які припадають на її частку, в сумі (1382,28-158,06) = 1224,22 грн.

Керуючись ст. ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Максимова Миколи Ігоровича - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2024 року змінити.

Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги- задовольнити частково.

Зменшити розмір заборгованості за надані позивачем послуги. Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (IBAN НОМЕР_1 ФХОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» м. Харкова, МФО 351823, Код ) заборгованість за надані послуги за період з 01.07.2017 по 30.06.2024 в розмірі 67784 грн (шістдесят сім тисяч сімсот вісімдесят чотири гривні) грн 15 коп.

В іншій частині позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі залишити без задоволення.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у порядку відшкодування судових витрат, сплачений за подачу позову судовий збору, з урахуванням понесених ОСОБА_1 судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, пропорційно: з ОСОБА_2 1382 грн 28 коп., з ОСОБА_1 - у розмірі 1224 грн 22 коп.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 158,06 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 червня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді Ю.М. Мальований.

О.Ю. Тичкова.