Дата документу 13.05.2025 Справа № 336/7918/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 336/7918/23 Головуючий у І інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/527/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором надання послуг,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Нестеченка Д.С. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором надання послуг.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з метою оформлення нею документів для працевлаштування громадян Індії для подальшої передачі документів у консульство Литовської Республіки для отримання робочих віз.

Його друг, громадянин Індії - ОСОБА_3 , попросив позивача допомогти йому та шести його знайомим у цьому питанні, оскільки не знайшов відповідних спеціалістів в Індії.

Рекламу послуг (робіт) ОСОБА_2 позивач знайшов у соціальній мережі «Фейсбук» на її бізнес-сторінці «ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за відповідним посиланням.

На своїй бізнес-сторінці «Фейсбук» відповідач пропонувала такі послуги: «Підготовка пакета документів під робочу візу/карту Чехії (Україна, Індія, Непал, Бангладеш, Узбекистан, Казахстан, Грузія, Молдова….); підготовка документів під робочу візу в Литву (Україна, Індія, Непал, Бангладеш, Узбекистан, Казахстан, Грузія, Молдова…); підготовка документів під робочу візу Словаччини, Угорщини (Індія, Непал, Бангладеш, Узбекистан, Казахстан, Грузія, Молдова…); оформлення страхових полісів для виїжджаючих за кордон. Консультації. Працевлаштування. Оформлення робочих віз».

Також на бізнес-сторінці «Фейсбук» розміщені численні публікації відповідача із пропозиціями вакансій для працевлаштування до різних країн, в тому числі до Литовської Республіки.

Відповідачем на своїй бізнес-сторінці «Фейсбук» запропонована, окрім іншого, «підготовка пакету документів під робочу візу в Литву». Зазначаючи це, відповідач пропонує підготовку повного переліку документів для отримання довгострокової візи Литовської Республіки з метою працевлаштування (робочої візи). Підготовка таких документів та взаємодія із литовським роботодавцем потребують сторонньої професійної допомоги, тому він звернувся до відповідача, яка такі послуги пропонувала.

Звернувшись у телефонному режимі до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 отримав від неї підтвердження щодо можливості оформлення всіх необхідних документів для працевлаштування громадян Індії для подальшої їх подачі у консульство Литовської Республіки для отримання робочих віз. Відповідач повідомила вартість робіт з оформлення (виготовлення) цих документів та обіцяла надати готові документи протягом чотирнадцяти днів. Договору про надання послуг з працевлаштування відповідач укласти не пропонувала.

ОСОБА_1 зазначав, що жодних письмових договорів ні він, ні жоден з вищевказаних громадян Індії з відповідачем не укладали. А на час звернення до ОСОБА_2 , позивачу не було відомо, що в силу закону, виготовлення таких документів відповідачем є неможливим.

23.10.2019 позивач оплатив ОСОБА_2 зі своїх особистих коштів 16858 грн, що підтверджується копіями квитанцій та платіжного доручення.

14.11.2019 він оплатив відповідачу зі своїх особистих коштів 3268 євро, що еквівалентно 94739,32 грн за офіційним курсом НБУ станом на 16.03.2020, про що нею була власноруч складена розписка.

У загальному розмір відповідач отримала від позивача 111597,32 грн, які відмовляється повертати.

ОСОБА_2 власноруч написала розписку від 14.11.2019, в якій вона зазначила, що за отриману грошову суму в 3268 євро зобов`язується надати дійсні та достовірні документи для подальшої їх передачі в консульство Литовської республіки. Таким чином, грошові кошти були отримані не за консультаційні послуги, мова про які не йдеться в жодному з доказів по справі, а за надання дійсних та достовірних документів для подальшої їх передачі в консульство Литовської республіки відносно невизначеної сторонами в розписці кількості осіб.

В п.78 Візової процедури, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ Литовської Республіки № ІV-899/V-330 від 28.12.2017, визначено перелік документів, які необхідно подати для отримання довгострокової національної візи з метою працевлаштування (робочої візи).

Для подачі документів з метою отримання візи до консульства Литовської Республіки необхідно надати повний пакет належно оформлених документів. Пакет документів, в якому не подано усіх необхідних документів, консульством не приймається.

Тобто, відповідач отримала від позивача грошові кошти за зобов`язання надати документи, жоден з яких вона не могла надати за жодних умов, оскільки такі документи надаються виключно державними органами Литовської республіки та безпосередньо претендентами на отримання візи.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Нестеченка Д.С. просив суд стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 178357,95 грн, з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, та судовий збір.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2024 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вищезазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосуванням норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви, ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що ОСОБА_2 не виконала умов договору з надання послуг - не надала дійсних та достовірних документів для подальшої їх передачі в Консульство Литовської Республіки, що свідчить про необхідність відшкодування збитків.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Штабовенка Д.В. заперечує проти доводів позивача, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Штабовенко Д.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просив залишити без змін.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 181). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності позивача, який не з`явився.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав достатніх доказів на підтвердження того, що відповідачем не виконала взятих на себе зобов`язань.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 з 19.09.2019 зареєстрована як фізична особа-підприємець, одним із видів підприємницької діяльності є діяльність інформаційних агентств (КВЕД 63.91).

З жовтня 2019 року до грудня 2019 року ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 для отримання послуг з консультативної допомоги щодо оформлення документів для громадян Індії з метою подальшої подачі ними документів у консульство Литовської Республіки для отримання робочих віз.

23 жовтня 2019 року ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 16858 грн, а 14 листопада 2019 року - 3268 євро.

Вказані обставини встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2020 року, яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 19 квітня 2021 року у справі №336/1667/20, а також рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2022 року у справі № 336/6290/21, яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 01 березня 2023 року, а тому в силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України, не потребують доказування у цій справі.

При цьому при ухваленні судових рішень про які зазначено вище, судами вже була надана оцінка спірним правовідносинам та встановлено, що між сторонами було укладено договір надання послуг в усній формі.

Апеляційним судом було сформовано та відображено у постанові наступні висновки: «усіма вказаними доказами підтверджується одночасно й існування договірних відносин, що судом правильно визначено як договір з надання послуг, де ОСОБА_1 замовив послуги із оформлення документів для працевлаштування у Литві сімох громадян Індії, а ОСОБА_2 мала виконати це замовлення.

Відтак, слід розділяти відносини позивача з громадянами Індії, та відносини між позивачем та відповідачем з приводу оформлення документів за замовлянням позивача, оскільки жоден із громадян Індії не фігурує у правовідносинах як контрагент за договором з ОСОБА_2 ».

Крім того, матеріали справи містять докази наявності численної переписки в мережі Інтернет через програму (мобільний застосунок) «Viber» протягом декількох місяців, між відповідачем та позивачем, де останній замовляв виконання роботи в електронному вигляді, а саме формування документів для отримання візи, отримував банківські реквізити відповідача, на які і перераховував кошти, а відповідач виконувала роботу.

У цій же роздрукованій з мережі Інтернет переписці зафіксована передача позивачеві контактів відповідача, надання через Інтернет позивачем зауважень, щодо замовленої роботи, узгодження порядку здачі-прийняття виконаних робіт, узгодження вартості робіт з позивачем. Вказані обставини встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.11.2020, яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 19.04.2021, а тому в силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України, не потребують доказування у цій справі.

Представником відповідача надано роздруківку листування між сторонами через месенджер «Viber», де сторони наразі і вели всі перемовини щодо оформлення пакету документів відповідачем для позивача для подальшої передачі їх в консульство Литовської Республіки.

Як встановлено з листування, ОСОБА_1 звертався до відповідача для отримання допомоги щодо оформлення документів для працевлаштування громадян Індії з метою подальшої подачі документів у консульство Литовської Республіки для отримання робочих віз. Саме позивачу надавались документи та консультації відповідачем, а позивачем на виконання замовлення перераховувалась оплата як безготівковими переказами, так і готівковими коштами.

Відповідно до наданих документів відповідачем було присвоєно TR-номера: ОСОБА_3 4992 Reshal Puzhakkal Vijayan 4979 Ram Kumar Rai 4977 Ashwani Thakur 4970 Prem Bahadur Tamang 20191105 - 075005 Phul Bahadur Tamang 20191105 - 074997 Ranjithkumar Vallikkad 4993 та направлено клопотання (запрошення) від роботодавця (UAB «Lirona» 304392772) на електронну адресу консульства Литовської республіки в республіці Індія - . У своєму листі, роботодавець також запропонував консульству призначити дату співбесіди на 02.01.2020р., або на 09.01.2020р., а також копії надіслано на адресу позивача разом з відповіддю на претензію. Зазначене також не спростовано позивачем.

Відповідачем було власноруч написано розписку від 14.11.2019, в якій вона зазначила, що за отриману грошову суму в 3268 євро та за зазначену грошову суму зобов`язалась надати дійсні та достовірні документи для подальшої подачі їх в консульство Литовської Республіки. У разі виявлення недостовірності чи недійсності даних документів, що буде виявлено в день подачі їх в консульство Литовської Республіки зобов`язалась повернути отриману суму в повному обсязі. Зазначена розписка підтверджує факт отримання коштів відповідачем від позивача, а також зобов`язання повернути кошти у разі виявлення недостовірності чи недійсності даних документів, що буде виявлено в день подачі їх в консульство, однак не є самим договором про надання послуг.

Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За положеннями пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині третій статті 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно з ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У статті 903 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності. Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі. При цьому переважно наголошується, що послуга тісно пов`язана з особою виконавця та процесом вчинення ним певних дій (здійснення діяльності) й навіть невіддільна від них, але все ж таки не збігається з такими діями (діяльністю) й існує як окреме явище - певне нематеріальне благо, що споживається в процесі вчинення відповідних дій (здійснення діяльності) виконавцем.

Предметом договору є надання послуг різного роду за завданням замовника. Специфічні характеристики послуги відрізняють її від товару. Для послуги характерна непомітність (її не можна взяти в руки, зберігати, транспортувати, складувати); послуга є невичерпною (незалежно від кількості разів її надання її власні кількісні характеристики не змінюються). Корисний ефект від діяльності з надання послуги полягає в самому процесі надання послуги.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що сторони досягли істотних умов договору про надання послуг з консультативної допомоги щодо оформлення документів для громадян Індії .

Доводи апеляційної скарги з посиланням на п.78 Візової процедури, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ Литовської Республіки № ІV-899/V-330 від 28.12.2017, яким визначено перелік документів, які необхідно подати для отримання довгострокової національної візи з метою працевлаштування (робочої візи), колегія суддів не приймає, оскільки, як правильно зазначив місцевий суд, як вбачається з переписки, сторони домовились на отримання «Тр коду; контракту з роботодавцем; лист посередника( не у всіх);запрошення(дозвіл)».

ОСОБА_1 не надав суду підтвердження того, що громадяни Індії пред`являли надані документи у консульство Литовської Республіки, як і не надав відмови консульства Литовської Республіки прийняти зазначені документи.

Натомість лист з Консульського відділу Міністерства закордонних справ Литовської Республіки від 06.03.2020 №(25.3.1) 22-605 стосовно вимог посольства Литовської Республіки в Індії щодо отримання візи D, не підтверджує звернення громадян Індії з наданими відповідачем документами, та датований пізніше встановлених судом перемовин сторін щодо наданих документів.

Отже, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку про їх безпідставність, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки суду щодо підстав відмови в задоволені частини позовних вимог є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового трактування скаржником норм процесуального та матеріального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2024 року- без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2024 року в цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 23 травня 2025 року.

Головуючий:

Судді: