Житомирський апеляційний суд
Справа №295/4194/20 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Григорусь Н.Й.

з участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/4194/20 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Горая Олега Станіславовича, Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Акціонерного товариства «Оксі Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмила Василівна про визнання договорів відступлення права вимоги, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, витребування майна з чужого незаконного володіння

за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , інтереси якого представляє адвокат Кирилюк Віталій Леонідович, та ОСОБА_2

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М.

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну предмета та підстав позову від 10 серпня 2020 року, яка прийнята судом ухвалою від 10 серпня 2020 року, просив:

- визнати недійсним договір про відступлення права вимоги №2226 від 21.10.2019 року, укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Оксі Банк» посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., предметом якого є відступлення права вимоги за іпотечним договором б/н від 28.10.2005 року, укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Шауловою М.О. за реєстровим номером 18368;

- визнати недійсним договір про відступлення права вимоги №2227 від 21.10.2019 року, укладений між ПАТ «Оксі Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., предметом якого є відступлення права вимоги за іпотечним договором б/н від 28.10.2005 року, укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Шауловою М.О. за реєстровим номером 18368;

- визнати недійсним договір про відступлення права вимоги №2228 від 21.10.2019 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та фізичною особою ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., предметом якого є відступлення права вимоги за іпотечним договором б/н від 28.10.2005 року, укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Шауловою М.О. за реєстровим номером 18368;

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора, приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50283627 від 17.12.2019 року про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 і припинити право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ;

- витребувати квартиру АДРЕСА_2 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 шляхом виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про власника ОСОБА_2 на квартиру під АДРЕСА_3 та відповідно внесення запису про власника ОСОБА_1 на квартиру під АДРЕСА_2 .

На обґрунтування позову вказував, що 28.10.2005 року між позивачем та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» було укладено кредитний договір №214-2/006-4/44605, згідно якого позивачем було отримано споживчий кредит в сумі 25 000 доларів США строком до 27.10.2025 року. В рахунок забезпечення виконання своїх зобов`язань перед банком за вказаним кредитним договором 28.10.2005 року між позивачем і банком було укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. та зареєстровано в реєстрі за № 18368, відповідно до умов якого предметом іпотеки є нерухоме майно квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,86 кв.м. та належить ОСОБА_1 на праві власності. В подальшому АТ «Райффйазен Банк Аваль» шляхом укладення 21.10.2019 року договорів про відступлення права вимоги здійснено відступлення права вимоги за договором іпотеки на користь АТ «Оксі Банк», яке відступило право вимоги на користь ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», а останнє на користь фізичної особи ОСОБА_3 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 197611068 (станом на 24.01.2020 року) 14 грудня 2019 року державним реєстратором, приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Житомирської області Горай О.С. на підставі рішення (індексний номер: 50283627 від 17.12.2019 року) зареєстроване право власності на квартиру, що є предметом іпотеки за вказаним договором, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Зазначав також, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього закону кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи та не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина. При цьому, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки і належала позивачу на праві власності до цього часу використовується позивачем як місце постійного проживання та є єдиним житлом позивача, площа квартири не перевищує 140 кв.м. Іншого житлового майна, яке належало б позивачу на праві власності у позивача не було і немає.

Відступлення права вимоги за кредитним договором та реєстрація права власності відбулось в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що вказує на недійсність договорів в силу положень ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Крім того, на думку позивача приймаючи 17.12.2019 року рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на предмет іпотеки, на підставі договору іпотеки, що державний реєстратор приватний нотаріус Горай О.С. безпідставно визнав договір про відступлення права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» за іпотечним договором від 28.10.2005 року, укладених між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» фізичній особі ОСОБА_3 таким, що укладений в установленому законом порядку, оскільки відбулася заміна кредитодавця у зобов`язанні, який не є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права ОСОБА_3 та на підставі чого договір відступлення права вимоги від 21.10.2019 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» і фізичною особою ОСОБА_3 є недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки суперечить актам цивільного законодавства.

На підставі зазначеного, позивач вважає, що державний реєстратор, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., реєструючи за ОСОБА_3 право власності на квартиру що розташована за адресою: АДРЕСА_1 діяв з порушенням вимог закону, а тому, запис про державну реєстрацію права власності на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50283627 від 17.12.2019 року підлягає скасуванню з припиненням права власності за ОСОБА_3 на зазначену квартиру.

У поданій заяві про зміну предмета та підстав позову від 10 серпня 2020 року зазначав, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, в забезпечення виконання якого було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 , що в подальшому було взято державним реєстратором як підставу реєстрації права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_2 . Позивач вважає, що внаслідок недійсності договору права вимоги укладеного ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» з ОСОБА_3 , останній не мав прав на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 29 липня 2024 року з урахуванням ухвали від 26 вересня 2024 року про виправлення описки позов задоволено частково. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_3 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у цій частині.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, оскільки суд не мав правових підстав для задоволення заяви позивача про зміну предмету та підстав позову від 10.08.2020 року. Позивач змінив не тільки предмет позову, матеріально-правову вимогу, але і обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, а також матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог. Зокрема, вимога щодо витребування з чужого незаконного володіння майна по суті обґрунтовується новими обставинами справи, а саме переходом права власності на квартиру до ОСОБА_2 , чого в первісному позові не зазначалося, та передбачає посилання на інші норми права. Таким чином, враховуючи те, що позивач подав заяву про одночасну зміну підстав та предмету позову, що вбачається як з назви такої заяви, так і з її суті, суд першої інстанції був зобов`язаний відмовити у її задоволенні. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Зазначене також свідчить, що предметом судового розгляду у суді першої інстанції мали бути первісні позовні вимоги.

При цьому, відповідач наголошує на тому, що такі позовні вимоги не могли бути задоволені, так як вони є неналежними способами захисту. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 К України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16).

В оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для застосування у цих правовідносинах Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та зазначив, що відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки і подальша зміна власника квартири були незаконними, так як в цей час діяв відповідний мораторій. Проте, такі висновки суду першої інстанції є передчасними та такими, що не відповідають чинному законодавству та фактичним обставинам справи.

Позивач вказував, що АТ «Райффайзен Банк» не мав підстав для відступлення прав вимог за кредитним договором та договором іпотеки, так як в цей період діяв мораторій, встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Висновки суду першої інстанції в цій частині ґрунтуються на тому, що позивач не мав у власності іншого нерухомого майна та нібито використовував спірну квартиру як постійне місце проживання. Проте, з цим погодитись не можна з огляду на наступне.

Суд в оскаржуваному рішенні обмежився лише формальним посиланням на довідку від 02.03.2020 року про зареєстроване місце проживання позивача у спірній квартирі, однак повністю проігнорував обставини та докази, які спростовують факт використання позивачем цієї квартири саме як місце свого постійного проживання. Так, в першу чергу варто зазначити, що вказаний вище закон говорить про те, що житло, яке перебуває в іпотеці, та на яке не може бути звернено стягнення, має саме використовуватися особою, як постійне місце проживання. Закон не обмежується лише самим фактом реєстрації місця проживання особи у такій квартирі. Тобто, особа може не бути зареєстрована у такій квартирі, проте може її використовувати які постійне місце проживання, і навпаки, може бути зареєстрована у квартирі, однак не проживати у ній. Реєстрація місця проживання особи за певною адресою не може автоматично свідчити, що вона дійсно там проживає. законодавство не ототожнює місце фактичного проживання особи та місце реєстрації особи. Закон передбачав, що у особи можуть бути декілька місць проживання, а реєстрація за одним із них здійснюється за її власним вибором.

В цьому випадку суду першої інстанції було необхідно встановити, що позивач не тільки зареєстрований за адресою знаходження спірної квартири, але й така квартира є саме його місцем постійного проживання, чого судом зроблено не було. Також суд першої інстанції залишив без належної уваги докази, які свідчать, що позивач взагалі не проживав у вказаній квартирі. Так, як вбачається з акту державного виконавця від 01.10.2019 року, складеного державним виконавцем Богунського ВДВС м. Житомир Шестопаловим В.Ю. за участі двох понятих, при виході за адресою: АДРЕСА_1 , двері квартири ніхто не відкрив, сином позивача було повідомлено, що позивач не проживає у спірній квартирі тривалий час, а перебуває за кордоном, де проживає на постійній основі та не планує повертатися в Україну. Сам же позивач цю обставину нічим не спростував, зокрема, не надав доказів того, що він перебуває на території України та проживає у вказаній квартирі.

Більше того, відповідно до заяви анкети, довідки про склад сім`ї, заяви-згоди ОСОБА_4 дружини позивача, а також довідки про зареєстрованих осіб на момент отримання кредиту, вбачається, що фактична адреса проживання позивача є квартира АДРЕСА_4 . Станом на дату звернення стягнення на квартиру та на час розгляду даної справи у суді першої інстанції позивач продовжував перебувати у шлюбі з ОСОБА_4 та вищевказана квартира так і знаходилася у власності дружини позивача. Доказів протилежного позивачем не було подано суду.

Відповідач ОСОБА_2 також не погодившись із ухваленим судом першої інстанції рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у цій частині.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказує, що у суду першої інстанції не було правових підстав для прийняття заяви про зміну предмету та підстав позову, оскільки одночасна зміна предмету та підстав позову не допускається. Предметом судового розгляду у суді першої інстанції мали бути первісні позовні вимоги. При цьому, відповідач наголошує на тому, що такі позовні вимоги не могли бути задоволені, так як вони є неналежними способами захисту.

Поза увагою суду першої інстанції залишилися доводи відповідача, які впливають на правильне застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зокрема, щодо наявності у позивача іншого житла та непроживання позивача у спірній квартирі на момент звернення на неї стягнення. Відтак, з огляду на вказані обставини суд першої інстанції мав би відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, однак з невідомих причин ним цього зроблено не було.

Представник ОСОБА_1 адвокат Голуб Н.Є. подала до суду відзиви на апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в яких просить обидві апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

На спростування доводів апеляційних скарг зазначає, що з позиціями апелянтів щодо порушення норм процесуального права позивач не погоджується, оскільки в ході розгляду справи позивачем було подано заяву про зміну підстав та предмету позову, однак це лише її назва, так як по суті було збільшено позовні вимоги. Таке збільшення позовних вимог та залучення до участі у справі нового відповідача ОСОБА_2 було зумовлено рядом обставин, які від позивача не залежали, однак вплинули на можливість вибуття квартири з його власності. Разом із позовною заявою була 08.04.2020 року була подана заява про забезпечення позову, яка ухвалою суду від 06.05.2020 року була повернута, у свою чергу реєстрація права власності на квартиру позивача за ОСОБА_2 відбулася 04 травня 2020 року.

Щодо неналежного способу судового захисту зазначає, що у п. 114 постанови ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження 14-20818) вказано, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У разі позбавлення власника володіння нерухомим майном це введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Додає, що квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 і до недавнього належала позивачу на праві власності, була єдиним місцем постійного проживання та являлася єдиним його житлом, площа якої не перевищує 140 кв.м. Іншого житлового майна, яке належало б позивачу на праві власності у нього не було і немає. Так, квартира під АДРЕСА_4 належить на праві спільної сумісної власності колишній дружині позивача, сину, тещі та тестю. Позивач ніякого відношення до приватизації зазначеної квартири не має, а в силу положень Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, майно, що набуте в процесі приватизації не являється майном, що набуте в спільну сумісну власність подружжя і є його особистою власністю.

Акт державного виконавця не може бути належним доказом того, що спірна квартира не є місцем постійного проживання позивача та його єдиним житлом. Так, в акті, зазначено, що акт складений державним виконавцем в присутності понятих, а підписаний такий акт стягувачем та понятими (підпис державного виконавця відсутній). Навіть якщо припустити, що виконавець заявлявся за місцем проживання позивача, то цілком можливо, що вдома останнього на той час не було, а про прибуття на місце, його ніхто не повідомляв. Також, не заслуговує на увагу інформація ніби від сина позивача.

Звертає увагу суду, що на правовідносини позивача з відповідачами поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», однак в супереч зазначеним правовим нормам банк (первинний кредитор) уступив права вимоги, що в подальшому призвело до позбавлення права власності на житло позивача.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Кирилюк В.Л. доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 підтримав, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у цій частині.

Представник позивача адвокат Голуб Н.Є. проти задоволення апеляційних скарг заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні апеляційних скарг.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

За приписами статті 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 28.10.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого були ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в подальшому АТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Z14-2/006-4/44605, відповідно до умов якого позичальнику надано споживчий кредит в сумі 25 000 доларів США строком до 27.10.2025 року (а.с.21).

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_5 28.10.2005 року було укладено договір іпотеки, відповідно до якого виконання умов за основним зобов`язанням забезпечено предметом іпотеки нерухомим майном, а саме квартирою АДРЕСА_2 (а.с.19, т.1).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12.11.2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість по кредитному договору Z14-2/006-4/44605 станом на 24.06.2015 року, в сумі 22 617,37 доларів США., відповідно до перерахунку в національну валюту за курсом НБУ є еквівалентом 486 855,17 грн., що складається з: заборгованості за кредитом 20 249,22 дол. США, що за курсом НБУ є еквівалентом 435 879,04 грн.; простроченої заборгованості за кредитом 448,70 дол. США, що за курсом НБУ є еквівалентом 9 658,59 грн.; заборгованості за відсотками 1442,42 дол. США, що за курсом НБУ є еквівалентом 31 049,13 грн.; прострочена заборгованості за відсотками 1 255,19 дол. США, що за курсом НБУ є еквівалентом 27018,87 грн.; пеня 925,73 дол. США, що за курсом НБУ є еквівалентом 19 927,00 грн (а.с.17, т.1).

21 жовтня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Оксі Банк» укладено договір №2226 про відступлення права вимоги, згідно якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив на користь ПАТ «Оксі Банк» право вимоги за договором іпотеки б/н від 28.10.2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. за реєстровим номером 18368, як забезпечення кредитного договору №214-2/006-4/44605 від 28.10.2005 року, укладеного між ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» і ОСОБА_1 (а.с.142-149, т.1).

21 жовтня 2019 року між ПАТ «Оксі Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» укладено договір №2227 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Оксі Банк» відступило на користь ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» право вимоги за договором іпотеки б/н від 28.10.2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. за реєстровим номером 18368, як забезпечення кредитного договору № 214-2/006-4/44605 від 28.10.2005 року укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 (а.с.1-11, т.2).

21 жовтня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_3 укладено договір №2228 про відступлення права вимоги за договором іпотеки б/н від 28.10.2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. за реєстровим номером 18368, як забезпечення кредитного договору № 214-2/006-4/44605 від 28.10.2005 року, укладеного між ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» і ОСОБА_1 (а.с.217-224, т.1).

17.03.2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, з метою забезпечення виконання зобов`язань за яким, 17.03.2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого предметом іпотеки стала квартира АДРЕСА_2 (а.с.93-99, т.3).

04.05.2020 року приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. зареєстрував право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки, серія та номер: 417, виданий 17.03.2020 року (а.с.81, т.2).

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив із того, що до фізичної особи ОСОБА_3 не могло перейти право вимоги ні за кредитним договором, ні за договором іпотеки, тому підстав для державної реєстрації за останнім права власності на предмет іпотеки також не було. Так само, як і не було у ОСОБА_3 достатнього обсягу повноважень (права власності) для передачі ОСОБА_2 в іпотеку квартири АДРЕСА_2 та в подальшому реєстрації права власності. Ураховуючи те, що у ОСОБА_3 не виникло права власності на спірну квартиру (предмет іпотеки), він не мав законних підстав відчужувати цю квартиру ОСОБА_2 . Відтак, позовна вимога щодо витребування цього майна з володіння кінцевого набувача на користь власника квартири є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Оскільки для витребування майна закон не вимагає визнавати недійсними договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнавати незаконним та скасовувати рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки кінцевому набувачеві, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зазначених вимог у зв`язку з їх неефективністю для захисту порушеного права позивача та прийшов до висновку про обґрунтованість вимоги щодо витребування майна.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом частини першої статті 4 Закону України 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою.

У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону №2664-III.

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання для фізичної особи, найменування та місцезнаходження для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III.

Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Як вже зазначалося раніше, відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Звідси за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).

При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього, правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106).

При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22).

Колегія суддів звертає увагу на сформульовану правову позицію, відповідно до якої, фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа.

Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11 (провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор банк або інша фінансова установа.

У постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) Велика Палата не вбачала підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11 (провадження № 14-222цс18).

Судом встановлено, що внаслідок послідовного укладення договорів відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_1 , це право перейшло від АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ПАТ «Оксі Банк», від ПАТ «Оксі Банк» до ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», від ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_3 .

Отже, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

Оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, то ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» не могло відступити права вимоги на користь ОСОБА_3 .

Ураховуючи те, що відступлення прав за іпотечним договором могло бути вчинене лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором), а, як зазначено вище, таке відступлення на користь ОСОБА_3 було неможливим, тому й відступати право за договором іпотеки ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» не мало права.

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Як встановлено вище, до ОСОБА_3 не могло перейти право вимоги ні за кредитним договором, ні за договором іпотеки, тому підстав для державної реєстрації за ним права власності на предмет іпотеки також не було. Так само, як і не було у нього достатнього обсягу повноважень (права власності) для передання даного майна в іпотеку в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договором позики від 17.03.2020 року.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: (1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; (2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; (3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право власності із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, можливість витребування майна власником, який не виявляв волі на вибуття цього майна з його володіння, передбачена законом як у випадку, коли кінцевий набувач є недобросовісним, так і у випадку, коли такий набувач є добросовісним.

Однак для того, щоб захід втручання у право мирного володіння майном узгоджувався з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мало встановити лише те, що набуття майна не відповідало певним вимогам закону. У кожному такому випадку слід також встановити, чи є легітимна мета відповідного втручання, яка випливає, зокрема, зі змісту абзацу другого вказаної статті, а також, чи є втручання у право мирного володіння майном за обставин конкретної справи пропорційним відповідній меті.

У цій справі спір щодо майна є між приватними особами. З позовом про витребування квартири звернувся її власник. З огляду на гарантії захисту, які Конституція України й інші нормативні акти надають власникові майна, колегія суддів вважає, що легітимна мета у втручанні суду у право кінцевого набувача на мирне володіння квартирою існує.

Ураховуючи те, що у ОСОБА_3 не виникло права власності на спірну квартиру (предмет іпотеки), він не мав законних підстав передавати цю квартиру в іпотеку ОСОБА_2 . Відтак, позовна вимога щодо витребування цього майна з володіння кінцевого набувача на користь власника квартири є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Таке задоволення є пропорційним меті захисту права власника, враховуючи, зокрема, те, що вимоги закону до відчуження іпотечного майна та прав вимоги за кредитним й іпотечним договорами були або мали бути відомими ОСОБА_3 . Ці вимоги є чіткими та доступними, а їхня дія передбачуваною. Судова практика Верховного Суду щодо неможливості відчуження таких прав вимоги на користь фізичних осіб є сталою впродовж тривалого часу та відкритою для ознайомлення у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Крім того, перед придбанням квартири кінцевий набувач міг ознайомитися з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щоби встановити історію вибуття квартири з володіння її власників. Отже, проявивши обачність, він мав можливість самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права дізнатися про те, що ОСОБА_3 не міг набути право власності на квартиру, а тому і не мав права передавати її в іпотеку.

Отримавши квартиру у такої особи на підставі договору іпотеки, ОСОБА_2 теж не набув право власності на неї. Зареєструвавши це право за собою, він став її володільцем, а право володіння разом із правами користування та розпорядження квартирою надалі належать позивачу як її власнику. Йдучи на ризик із отримання майна в особи, яка зареєструвала своє право власності на нього, але за законом не могла таке право набути, кінцевий набувач несе ризик настання негативних наслідків переходу права власності на квартиру від її незаконного володільця.

З огляду на вказане за обставин цієї справи витребування з володіння ОСОБА_2 квартири на користь позивача як співвласника є пропорційним меті захисту права приватної власності останніх. При цьому колегія суддів враховує відсутність встановлених районним судом фактів, які би могли впливати на право на повагу до приватного та сімейного життя кінцевого набувача квартири.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті). За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55)). Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 95, 98, 121, 123), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114-116, 142-144), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 12 лютого 2020 року у справі № П/811/1640/17 (пункт 42), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц,від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 94)).

Позивач із дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, із тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 5 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 71, 76), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункти 55-57), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункти 120-121, 123-124), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункти 101, 103), від 5 жовтня 2021 року у справі № 910/18647/19 (пункти 9.32-9.33, 9.38), від 9 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (пункти 86-87), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153-154, 167-168), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15 лютого 2023 року у справі № 910/18214/19 (пункт 9.47)).

Як зазначено вище, для витребування майна закон не вимагає визнавати недійсними договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнавати незаконним та скасовувати рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки, а також визнавати недійсним договір купівлі-продажу квартири кінцевому набувачеві.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку обґрунтованість відмови суду першої інстанції у задоволенні зазначених вимог.

Доводи апеляційних скарг відповідачів про передчасність висновків суду про наявність підстав для застосування у цих правовідносинах Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та зазначення, що відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки та подальша зміна власника квартири були незаконними, так як в цей час діяв відповідний мораторій не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» визначено, що протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).

Вказаний закон є правовою забороною, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Судом встановлено, що з урахуванням довідки про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 від 02.03.2020 року квартира АДРЕСА_2 , та яка була предметом іпотеки, використовувалася ОСОБА_1 як місце постійного проживання. Відповідачами даної обставини належними та достовірними доказами не спростовано.

Акт державного виконавця від 01.10.2019 року був обґрунтовано не взятий до уваги судом першої інстанції як належний та допустимий доказ непроживання позивача у спірній квартирі.

Судом вірно встановлено, що квартира АДРЕСА_4 загальною площею 66,09, житловою 38,8 кв.м. належить на праві спільної сумісної власності дружині ОСОБА_4 , отримана останньою внаслідок приватизації і є особистим майном.

Отже, звернення стягнення на іпотечне майно, а саме на квартиру АДРЕСА_2 , яка належала на праві власності ОСОБА_1 , є таким, що вчинене в період дії заборон передбачених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Доводи апеляційних скарг про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті до розгляду заяви про зміну предмету та підстав позову колегія суддів вважає безпідставними, виходячи із наступного.

Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/обраних способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмета позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

При цьому збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад, у грошовому розмірі. Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмета позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.

Предметом позову в цій справі у первісній редакції позовної заяви були вимоги про:

- визнання недійсним договір про відступлення права вимоги №2226 від 21.10.2019, укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Оксі Банк» посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., предметом якого є відступлення права вимоги за іпотечним договором б/н від 28.10.2005, укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Шауловою М.О. за реєстровим номером 18368;

- визнання недійсним договір про відступлення права вимоги №2227 від 21.10.2019, укладений між ПАТ «Оксі Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., предметом якого є відступлення права вимоги за іпотечним договором б/н від 28.10.2005, укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Шауловою М.О. за реєстровим номером 18368;

- визнання недійсним договір про відступлення права вимоги №2228 від 21.10.2019, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та фізичною особою ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., предметом якого є відступлення права вимоги за іпотечним договором б/н від 28.10.2005, укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Шауловою М.О. за реєстровим номером 18368;

- визнання незаконним та скасувати рішення державного реєстратора, приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер: 50283627 від 17.12.2019 про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 і припинити право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ;

- визнання за ОСОБА_1 право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому 08 серпня 2020 року позивач подав до суду заяву про зміну предмета та підстав позову, в якій вимогу про визнання за ОСОБА_1 право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 замінив на вимогу про витребування квартири АДРЕСА_2 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Колегія суддів звертає увагу, що заяву позивача про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно в її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави), які не були визначені позивачем первісно підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

Із змісту первісно заявлених позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 послався на порушення своїх прав як власника предмета іпотеки укладенням недійсних договорів про відступлення права вимоги, предметом яких були права вимоги за іпотечним договором б/н від 28.10.2005 року, укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 , за якими право власності врешті було зареєстровано за ОСОБА_3 .

В заяві про зміну предмета та підстав позову ОСОБА_1 також послався на порушення його прав як іпотекодавця та неправомірність набуття ОСОБА_3 права власності на предмет іпотеки внаслідок укладенням недійсних договорів про відступлення права вимоги за іпотечним договором б/н від 28.10.2005 року, укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 , а також відсутність права ОСОБА_3 на передачу спірної квартири в іпотеку в рахунок забезпечення виконанням останнім зобов`язання за договором позики, який укладений з ОСОБА_2 .

Отже, первісні основні підстави позову позивач залишив незмінними та лише доповнив їх новими обставинами, які безпосередньо пов`язані з основними підставами позову та замінив одну позовну вимогу на іншу.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що в заяві від 08 серпня 2020 року ОСОБА_1 змінив лише позовні вимоги та доповнив позов новими обставинами, при збереженні первісних обставин, що не може свідчити про одночасну зміну підстав та предмету позову.

Таким чином доводи апеляційних скарг спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , інтереси якого представляє адвокат Кирилюк Віталій Леонідович, та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 липня 2024 року в частині задоволених позовних вимог без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 травня 2025 року.

Головуючий Судді