Справа № 574/318/18
Провадження №2/574/1/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2025 року м. Буринь

Буринський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді Гука Т.Р.,

з участю секретаря судового засідання Кошелєвої Н.В.,

позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом Волкової І.І.,

відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом Лішунова Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Буринського районного суду Сумської області справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення до будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про вселення до будинку, який обґрунтовував тим, що 11.08.1987 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , в зв`язку з чим останній було присвоєне його прізвище « ОСОБА_4 », та перейшов проживати за місцем її реєстрації: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок належав батьку дружини на праві приватної власності. У вказаному будинку він був зареєстрований з 11.07.1989 року по 09.03.1999 року, а з 19.11.1999 року по теперішній час. Його дружина на час реєстрації шлюбу з ним мала доньку - підлітка 15 років, яку вони разом виростили, вивчили, та видали заміж. ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружина померла. За всі 29 років проживання з дружиною він працював, займав певні посади, повністю капітально перебудував та відродив садибу. Після смерті тестя (2001 рік) та дружини (2015 рік) відповідачка повідомила, що будинок їй подарований і що він може проживати в ньому довічно. Будинок відповідно до договору дарування від 12.02.2015 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.11.2002 року належить відповідачці.

20.01.2018 року він був в гостях у свого брата, а коли повернувся додому, то не мав можливості зайти ні в двір, ні в будинок, так як зникли ключі з постійного місця знаходження. На вулиці був мороз 17 градусів, йти було ні до кого і нікуди, що призвело до обмороження кінцівок рук.

17.02.2018 року він вийшов на свято в центр міста і коли повернувся додому, то його вже не пустили в будинок, замінили всі замки на вхідних дверях: в будинку, літній кухні, сараю, гаражі. Йому дали по ключу від літньої кухні і гаражу, куди були викинуті його особисті речі серед зими. Літня кухня немає нічого для приготування їжі - та немає, ні холодильника, ні шафи для одягу, продукти харчування залишились в будинку, який закритий їхнім замком. Його фактично викинули на вулицю серед зими з великими морозами.

19.02.2018 року він звернувся з письмовою заявою до начальника Буринського ВП з даного приводу, йому було надано відповідь, але не по суті звернення. Окрім того, 19.02.2018 року він отримав від ОСОБА_2 офіційне попередження в добровільному порядку до 15.04. 2018 року знятись з реєстраційного обліку місця проживання - будинку АДРЕСА_1 та виселитися з будинку, оскільки, як вказано, в попередженні він мешкає в ньому вже безпідставно, не є членом її родини, пошкоджує майно, що в ньому знаходиться, розповсюджує різні неправдиві чутки про неї та про її родину, виносить належне їй майно з будинку, а його прописка унеможливлює вчинення нею окремих правочинів.

Однак, він не згоден з даним попередженням, оскільки твердження ОСОБА_2 про те, що він мешкає в будинку безпідставно являється необґрунтованим. Вважає, що він має право на користування цим приміщенням та підстави для його виселення відсутні.

Крім того, ніякого майна він не пошкоджує, ніяких чуток не розповсюджує, майна він ніякого не виносив і не брав. Навпаки саме ОСОБА_2 виносить з будинку майно, яке він придбав разом з дружиною при її житті і на 1/2 частину якого він має право.

При ухваленні рішення просив прийняти до уваги, що він 29 років перебував в зареєстрованому шлюбі з матір`ю відповідачки, являється інвалідом 3 групи, має похилий вік і ніякого іншого житла не має.

На підставі викладеного, просив суд ухвалити рішення, яким вселити його до житлового будинку АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_2 надати йому ключі від вказаного будинку.

Ухвалою судді Буринського районного суду Сумської області Куцана В.М. від 30.03.2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання.

07.05.2018 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначені позовні вимоги вона не визнала в повному обсязі та заперечує проти них виходячи з наступного. Зокрема, вказує, що вона є власником житлового будинку з господарськими спорудами та земельних ділянок, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджуються договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Буринського районного нотаріального округу Анохіним О.В. 12.02.2015 р. та зареєстрованим в реєстрі за №136, та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Буринської районної державної нотаріальної контори Анохіним О.В. 22.11.2002 р. та зареєстрованому в реєстрі за №2153. Дійсно у вказаному помешканні зареєстрований, але не проживає її вітчим ОСОБА_1 . Проте ніяких перешкод вона позивачу не чинила і не чинить в проживанні в будинку. Він добровільно залишив помешкання та почав проживати разом зі своєю співмешканкою після двох погроз їй із застосуванням холодної зброї (багнету та штик-ножу), на протязі 2017-2018 року неодноразово висловлювався на її адресою нецензурною лайкою, повністю захаращив будинок непотребом, а також написав безліч безпідставних скарг і заяв до Буринського ВП Конотопського ВП ГУНП в Сумській області. Від так позивач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а також унеможливлює її розпорядження належним їй майном.

Враховуючи викладене, просила суд відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення до будинку приватного житлового фонду в зв`язку з безпідставністю вимог.

Крім того, 11.05.2018 року від ОСОБА_2 надійшов зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому вона покликаючись на обставини, аналогічні наведені нею у відзиві на первісний позов, просила суд усунути їй перешкоди в користуванні належним їй на праві власності житловим будинком з господарськими спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування даним житловим будинком з господарськими спорудами.

Ухвалою судді Буринського районного суду Сумської області Куцана В.М. від 14.05.2018 року відкрито провадження за вказаним зустрічним позовом ОСОБА_2 та призначено підготовче судове засідання.

11.06.2018 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому заявлені позовні вимоги він не визнав в повному обсязі та заперечував проти них, оскільки із зустрічного позову взагалі незрозуміло, на які норми закону посилається ОСОБА_2 , стверджує про неможливість сумісного проживання, при ньому в будинку не проживає, посилаючись на ст.116 ЖК України.

Вказував, що саме ОСОБА_2 перешкоджала і перешкоджає по теперішній час користуватись йому будинком, оскільки 20.01.2018 рік ОСОБА_2 та її чоловік в черговий раз забрали ключ від будинку по АДРЕСА_1 , де він прописаний і проживав, в зв`язку з чим він не мав можливості попасти ні до двору, ні до будинку, а 17.02.2018 року викинула його старий одяг з будинку в літню кухню, закрила будинок, сарай, поміняла замки та закрила в будинку холодильник з його продуктами харчування та потім забрала, з приводу чого він звертався в поліцію із заявою від 19.02.2018. Крім того, 19.02.2018 р. він отримав рекомендованого листа з вимогою про його виселення,а 20.02.2018 р. ОСОБА_2 викрала з будинку його рухоме майно.

27.02.2018 р., коли він сидів з братом в літній кухні за місцем реєстрації ОСОБА_2 накинулась на нього з металевим предметом, поламала ребро, кричала. Через декілька днів після цього, коли він попросив забрати з будинку тютюн влаштувала йому чергову провокацію із штик-ножем, який підкинула разом ОСОБА_5 .

Також, ОСОБА_1 звертав увагу, що по АДРЕСА_2 він проживає на правах квартиранта.

На підставі викладеного, просив суд відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 13.06.2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 .

Крім того, іншою ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 13.06.2018 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті.

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 31.03.2019 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення до будинку та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, зупинено на підставі п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України до набрання законної сили судового рішення Буринського районного суду в справі №574/284/18 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 14.09.2021 року № 1978/0/15-21 суддю ОСОБА_6 звільнено з посади судді Буринського районного суду Сумської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Буринського районного суду Сумської області від 23.09.2021 року №62 проведено повторний автоматизований розподіл, згідно якого головуючим суддею для розгляду даної справи визначено суддю Гука Т.Р.

Ухвалою судді Буринського районного суду Сумської області Гука Т.Р. від 27.09.2021 року дану цивільну справу прийнято до провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 02.12.2021 року провадження в даній цивільній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №574/464/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення.

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 11.09.2023 року провадження в даній цивільній справі поновлено.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 позовні вимоги за первісним позовом підтримали та просили задовольнити, а зустрічний позов ОСОБА_2 не визнали та заперечували проти його задоволення. Також, ОСОБА_1 пояснив, що 11.08.1987 року він зареєстрував шлюб з матір`ю ОСОБА_2 , та вони почали проживати в будинку батька дружини за адресою: АДРЕСА_1 . Коли він перейшов проживати до дружини вона з дочкою проживала в літній кухні, оскільки будинок був не добудований та непридатний для проживання. Під час перебування у шлюбі за кошти, які він заробив працюючи на нафтобазі, та отримані від спільної з дружиною підприємницькою діяльністю, він провів в будинок всі комунікації, повністю зробив у ньому ремонт та добудував літню кухню. Тесть жодних коштів на будівництво та ремонт не давав та помер в 2001 році, а будинок успадкувала його дружина, яка померла в 2015 році. Після смерті дружини в будинку залишився проживати лише він, оскільки дочка дружини ОСОБА_2 має власну сім`ю та проживає окремо. Спочатку ОСОБА_2 та її чоловік казали йому, що він може проживати в будинку до кінця свого життя, однак через три роки повідомили, що будинок був подарований ОСОБА_2 та посеред зими без попередження поміняли замки у будинку, а його одяг та речі перенесли в літню кухню, де дозволили йому проживати. При цьому частина його майна залишилась зачиненою у будинку та в подальшому була вивезена ОСОБА_2 та її чоловіком, з приводу чого він неодноразово звертався із заявами в поліцію, однак вони не дали жодного результату. Оскільки літня кухня не мала опалення та не була пристосована до проживання, то він інколи ночував у знайомих, а коли не було до кого йти ночував в літній кухні. Приблизно через два місяці він почав проживати по АДРЕСА_2 у ОСОБА_8 , в якої винаймає житло по даний час.

Адвокат Волкова І.І. також звертала увагу на те, що ОСОБА_1 був вселений до спірного житлового приміщення як член сім`ї власника, протягом тривалого часу в ньому проживав та був зареєстрований, а тому має право ним користуватись. В свою чергу зустрічний позов ОСОБА_2 містить протиріччя, в ньому не зазначено норми житлового законодавства, а також до нього не додано доказів порушення ОСОБА_1 правил співжиття.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_9 первісний позов не визнали та підтримали вимоги за зустрічним позовом. Також ОСОБА_2 в судовому засіданні повідомила, що коли ОСОБА_1 одружився з її матір`ю та прийшов до них проживати у будинок її діда за адресою: АДРЕСА_1 , всі будівельні роботи були вже завершені та будинок був повністю в житловому стані, а за час проживання в ньому ОСОБА_1 здійснювались лише незначні ремонтні роботи, такі як заміна шпалер та фарбування підлоги, та не проводились будь-які капітальні роботи, ні у будинку, ні в літній кухні. Крім того, про те, що вказаний будинок матір за життя подарувала їй ОСОБА_1 було добре відомо та жодних заперечень з цього приводу він не висловлював, так як знав, що будинок не його. Після смерті матері вона дозволила ОСОБА_1 проживати у будинку і він протягом трьох років безперешкодно ним користувався, поки між ними не почали виникати конфлікти, під час яких він їй неодноразово погрожував вбивством та навіть напав на неї з багнетом, після чого пішов проживати до своєї співмешканки. Замки на дверях в будинку вона замінила лише після того, як зняла ОСОБА_1 з реєстрації в ньому. Крім того, звертала увагу на те, що у ОСОБА_1 є батьківський будинок по АДРЕСА_3 , та він має двох дітей, в яких може проживати, а у випадку його вселення у спірний будинок, вона не зможе почувати себе у ньому в безпеці.

Адвокат Лішунов Є.О. наголошував на тому, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї власника спірного будинку, а тому втратив право проживати у ньому. При цьому ним було вчинено злочин відносно ОСОБА_2 , яка є власником спірного будинку, що виключає можливість його вселення у нього. Крім того, ОСОБА_1 знав про наявність договору дарування будинку та не був позбавлений права звернутись з позовом до суду про визнання його недійсним або про визнання за ним права власності на будинок чи його частину, однак своїм правом не скористався.

Допитана в якості свідка ОСОБА_8 суду повідомила, що знає ОСОБА_1 особисто багато років, а тому їй відомо, що він проживав із дружиною та її дочкою по АДРЕСА_1 , де будував сараї та літню кухню. В 2018 році від свого брата, який дружив із ОСОБА_1 , вона дізналась, що його вигнали з будинку в літню кухню, а потім і з неї. Спочатку він проживав у своїх знайомих, а потім вона пустила його проживати до себе у братову половину будинку по АДРЕСА_2 , де він безкоштовно проживає і по даний час та розраховується тим, що допомагає їй по господарству. Однак, проживають вони окремо кожен в своїй половині будинку, спільного бюджету не ведуть, продукти харчування купує кожен собі сам, а за комунальні послуги вона сплачує самостійно. Також в лютому 2018 року коли вона проходила по вул. Свободи біля будинку ОСОБА_1 то бачила, як працівники поліції виводили його з подвір`я та повезли на експертизу.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що особисто знайомий із ОСОБА_1 та колись допомагав йому по будівництву літньої кухні та будинку, в якому він проживав із сім`єю. Після того як в 2018 році ОСОБА_2 вигнала ОСОБА_1 з будинку він близько двох місяців проживав у нього, а потім пішов жити до іншого друга. Йому відомо, що на даний час ОСОБА_1 винаймає кімнату в будинку, але де саме не знає. Крім того, у 2018 році він був разом із ОСОБА_1 у подвір`ї його будинку та бачив, що двері до всіх приміщень були замкнуті і він не міг в них потрапити.

Свідок ОСОБА_11 повідомила, що знайома з ОСОБА_12 з дитинства, оскільки проживає через три будинки від будинку по АДРЕСА_1 , в якому проживала її родина. Коли ОСОБА_1 прийшов до них проживати будинок та всі господарські споруди вже були збудовані. Щоб ОСОБА_1 виконував якісь ремонтні роботи вона ніколи не бачила. Після смерті матері ОСОБА_2 . ОСОБА_1 ще декілька років проживав у будинку, а потім вона дізналась, що він пішов у прийми до іншої жінки. Також вона особисто бачила як ОСОБА_1 разом із цією жінкою біля будинку по АДРЕСА_1 вантажили речі у машину, яка була придбана ще під час його проживання з матір`ю ОСОБА_2 та якою він продовжує користуватись.

Свідок ОСОБА_13 вказав, що знає сім`ю ОСОБА_2 більше 15 років та її матір йому колись розповідала, що ОСОБА_1 нічого не хоче робити по господарству. 14.02.20218 року ОСОБА_2 попросила його допомогти перевезти речі з будинку по АДРЕСА_1 , в якому проживала її матір, до її будинку по АДРЕСА_4 . Бачив як ОСОБА_2 та її чоловік переносили речі ОСОБА_1 в літню кухню, а сам ОСОБА_1 вивозив дрова на своєму автомобілі з причепом. ОСОБА_2 розповідала йому, що ОСОБА_1 переїжджає до якоїсь жінки, а також, що ганявся за нею з ножем.

Свідок ОСОБА_14 суду повідомив, що ОСОБА_2 є його невісткою, а тому йому добре відомо, що коли ОСОБА_1 почав проживати в будинку по АДРЕСА_1 , там вже все було зроблено, а також були побудовані літня кухня та сарай. Щоб ОСОБА_1 виконував у будинку якісь будівельні чи ремонтні роботи ніколи не бачив.

Від клопотань про допит решти заявлених свідків сторони під час розгляду справи судом в новому складі відмовились.

Заслухавши доводи сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 11.08.1987 року ОСОБА_1 та ОСОБА_15 уклали шлюб, який було зареєстровано Буринським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис №66, що вбачається з копії повторного свідоцтва про шлюб (т.1 а.с.4).

Із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_15 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.5).

Відповідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 22.11.2002 року державним нотаріусом Буринської районної державної нотаріальної контори Анохіним О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2153, договору дарування, посвідченого 22.02.2015 року приватним нотаріусом Буринського районного нотаріального округу Сумської області Анохіним О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №136, ОСОБА_2 є власницею житлового будинку загальною площею 68,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці, призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га, кадастровий номер якої :00:019:0166 (т.1 а.с.32, 33).

Згідно копії листа ОСОБА_2 від 19.02.2018 р. остання просила ОСОБА_1 в добровільному порядку до 15.04.2018 року знятись з реєстраційного обліку місця поживання - буд. АДРЕСА_1 та виселитися з будинку, власником якого вона є (т.1 а.с.6).

13.02.2018 р, 19.02.2018 р., 27.02.2018 р. ОСОБА_1 звертався до Буринського ВП ГУНП в Сумській області з заявами в яких скаржився на дії ОСОБА_2 , а саме, що вона не пускає його до будинку, розташованого по АДРЕСА_1 та вивозить з будинку його особисті речі (т.1 а.с.13-18).

З витягу з ЄРДР вбачається, що 27.02.2018 року до Буринського відділення поліції надійшла заява від ОСОБА_2 про те, що 27.02.2018, близько 09:30 год. ОСОБА_1 , перебуваючи за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , в приміщенні літньої кухні вчинив погрозу вбивством із застосуванням предмета схожого на багнет відносно неї. 27.02.2018 року відомості про вказане кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000050 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.129 КК України (т.1 а.с.35).

28.02.2018 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Буринського відділу Конотопської міської прокуратури в якій повідомляв про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст.185 КК України (т.1 а.с.73).

Листом Буринського ВП Конотопського ВП ГУНП в Сумській області №1061 від 02.03.2018 р. адресованого ОСОБА_1 , останнього було повідомлено, що його повідомлення, зареєстроване в журналі ЄО Буринського ВП ГУНП №4255 від 17.02.2018 р. та була проведена відповідна перевірка. За результатами перевірки було припинено розгляд даних матеріалів за відсутністю ознак складу злочину. Також, було роз`яснено, цивільно-правові відносини, які у нього виникли, необхідно вирішувати в приватному порядку в Буринському районному суді (т.1 а.с.8).

Також листом Буринського ВП Конотопського ВП ГУНП в Сумській області №С-2/Ос. пр. від 02.03.2018 р. адресованого ОСОБА_1 , останнього було повідомлено, що його повідомлення, зареєстроване в журналі ВП ГУ НП №440 від 19.02.2018 р. та була проведена відповідна перевірка, за результатами якої припинено розгляд даних матеріалів за відсутністю ознак складу злочину (т.1 а.с.74).

З довідки Буринської міської ради Сумської області від 14.03.2018 року виданої ОСОБА_1 вбачається, що він дійсно був зареєстрований в АДРЕСА_1 з 11.07.1989 року по 09.03.1999 року, а 3 19.11.2002 року по дату видачі довідки зареєстрований в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.7).

14.03.2018 року до Буринського відділення поліції надійшла заява від ОСОБА_2 про те, що 14.03.2018, близько 17:42 год. ОСОБА_1 перебуваючи за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , в приміщенні літньої кухні вчинив погрозу вбивством із застосуванням предмета схожого на багнет ніж відносно неї. 14.03.2018 року відомості про вказане кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000070 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.129 КК України, 31.03.2018 закрито згідно ч.1 ст.284 КПК України (т.1 а.с.34).

29.03.2018 р. ОСОБА_1 звернувся до Буринського ВП ГУНП в Сумській області з заявою в якій повідомляв, що 27.02.2018 р. ОСОБА_2 накинулася на нього з металевим предметом нанесла тілесні ушкодження. В результаті отримав закритий перлом 9 ребра зліва. А також 20.01.2018 р. він не міг потрапити ні в двір, ні в будинок. Він до ранку перебував на морозі -17 С, що привело до обмороження пальців рук (т.1 а.с.75).

Згідно копії акту від 15.04.2018 р., складеного ОСОБА_1 , в будинку, сараї, гаражі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 повішені навісні замки. Крім того з вулиці на вхідних дверях була знята ручка з клямки, щоб він не зайшов в двір. Зі сторони вхідні двері закручені ланцюгом і замкнуті замком. Ворота із середини закидані кучами дров (т.1 а.с.77).

03.05.2018 р. ОСОБА_1 звернувся до Буринського ВП ГУНП в Сумській області з заявою в якій просив видати йому виписку з єдиного реєстру кримінальних правопорушень по факту нанесення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_1 .. А також про визнання ОСОБА_1 потерпілим по кримінальній справі про нанесення тілесних ушкоджень і обмороженні пальців рук з вини ОСОБА_2 .. Просив призначити судово-медичну експертизу для визначення тяжкості тілесних ушкоджень. Просив прийняти міри до вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення за ст.185 КК України, а саме крадіжки його майна (т.1 а.с.76).

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 07.06.2021 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_1 , його захисника адвоката Волкової І.І., потерпілої ОСОБА_2 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу заступника керівника Сумської обласної прокуратури задоволено частково. Вирок Буринського районного суду Сумської області від 26.09.2019 року, яким ОСОБА_1 визнано винним за ч.1 ст.129 КК України і призначеному йому покарання у виді арешту строком на два місяці скасовано. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.129 КК України закрито, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України. Звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.129 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (т.1 а.с.211-214).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Особливості права користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись цим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на житло в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідними від права самого власника.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс1, а також у постановах Верховного Суду від15 серпня 2018 року в справі № 595/1271/16-ц, від 17 липня 2019 року в справі № 320/13248/14-ц, від 04 липня 2023 року в справі № 522/16228/19-ц.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником спірного будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 вселилася у спірний будинок за згодою його колишнього власника, спочатку діда ОСОБА_2 , а в подальшому її матері, до набуття ОСОБА_2 права власності на нього, та постійно проживав у цьому будинку тривалий період часу.

Проаналізувавши норми матеріального права, врахувавши те, що відповідач не є членом сім`ї ОСОБА_2 , з 2018 року не проживає у спірному будинку, між сторонами відсутні договірні відносини щодо користування спірним майном, ОСОБА_1 втратив право проживання у ньому з в`язку з припиненням права власності ОСОБА_16 на це майно, членом сім`ї якої він був, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог за первісним позовом про вселення ОСОБА_1 до спірного житлового приміщення.

Також, суд враховує, що між сторонами у справі склались вкрай неприязні відносини, та під час проживання ОСОБА_1 у спірному будинку виникали конфліктні ситуації, в зв`язку з чим вони неодноразово звертались до правоохоронних органів із заявами щодо неправомірних дій один-одного.

Крім того, судом розглядалось кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні відносно ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, тобто погроза вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози. Однак, вирок суду, яким було засуджено ОСОБА_1 , скасований апеляційним судом, а кримінальне провадження закрито в зв`язку із звільненням останнього від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, за закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

У постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.

Таким чином, враховуючи відносини, які склались між сторонами, спільне користування ними житловим будинком є неможливим, а одноосібне користування ним ОСОБА_1 безумовно буде порушувати право ОСОБА_2 вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

При цьому, ОСОБА_1 не надано жодних належних доказів на підтвердження своїх доводів про відсутність у його власності іншого житлового приміщення та на спростування доводів ОСОБА_2 про те, що останнім успадковано будинок після смерті своїх батьків.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом суд виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

ОСОБА_2 , звертаючись до ОСОБА_1 із зустрічним позовом, в якому просила усунути перешкоди в користуванні належним їй на праві власності будинком та визнати його таким, що втратив право користування житловим будинком, фактично покликалась лише на реєстрацію відповідача за зустрічним позовом у спірному будинку. При цьому ОСОБА_2 у зустрічному позові вказувала, що ОСОБА_1 добровільно залишив помешкання та в спірному будинку не проживає.

Таким чином, за змістом зустрічного позову на момент його подачі до суду, крім реєстрації ОСОБА_1 свого місця проживання у належному ОСОБА_2 житловому будинку, жодні перешкоди останній в користуванні цим будинком не чинилися.

Про вчинення ОСОБА_1 таких перешкод під час розгляду справи судом ОСОБА_2 також не повідомляла, а навпаки не заперечувала, що ОСОБА_1 не проживає в її будинку та не з`являється до нього з 2018 року.

01.12.2021 набув чинності ЗУ від 05.11.2021 № 1871-ХІ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», який регулює відносини у сфері надання публічних(електронних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, а також встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг.

Так, згідно з п.1, 2 ч.1 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних)послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) можливе у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) і здійснюється: 1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником; 2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Аналогічні норми встановлено п.п.5 п.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 року № 265.

Пунктом 61 зазначеного Порядку передбачено, що у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.

Таким чином, власник житлового будинку, вправі відповідно п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" подати до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем зареєстрованого місця проживання відповідачів відповідну заяву у паперовій формі, внаслідок чого буде здійснено зняття відповідачів з зареєстрованого місця проживання.

Сторонами не заперечувалось в судовому засіданні, що під час розгляду справи судом ОСОБА_2 реалізувала свої права, як власника житла в позасудовому порядку, та зняла ОСОБА_1 з реєстрації в належному їй житловому будинку, що вказує на відсутність порушення її прав.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення зустрічного позову також відсутні.

Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

у х в а л и в:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення до будинку відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 12.05.2025 року.

Суддя Т.Р. Гук