Справа № 344/220/25
Провадження № 22-ц/4808/841/25
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Атаманюком Б.М. 27 березня 2025 року, повний текст якого складений 02 квітня 2025 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У січні 2025 року ТзОВ «Споживчий Центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.01.2024 між ТзОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 30.01.2024-100001883. Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі - 7000,00 грн строком на 70 днів (пізніше - продовжено до 89 днів). Процентна ставка - 1,35% за 1 день користування Кредитом яка застосовується протягом всього строку, на який надається Кредит. Крім того, у договорі передбачена комісія - 15% від суми кредиту (1050 грн), що нараховується в день видачі. Договір продовжено додатковою угодою від 16.03.2024, згідно з якою строк повернення кредиту визначено до 27.04.2024, із внесенням графіка платежів. Позивач зазначив, що відповідач підтвердив згоду з умовами договору за допомогою електронного підписуАприн, пройшов ідентифікацію через BankID та отримав кошти на свій рахунок.

Відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором, у зв`язку з чим станом на 27.04.2024 утворилась заборгованість у розмірі 10656,51 грн. Водночас ОСОБА_1 11.02.2024 частково сплатив заборгованість в суму 2 572,42. Факт часткової оплати було враховано позивачем та змінено суму заборгованості.

Зважаючи на викладене, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 10656,51 грн, а також судові витрати в розмірі 2422,40 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 березня 2025 року у задоволенні позову ТзОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ТОВ «Споживчий центр» подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення незаконним та необґрунтованим. На думку апелянта, судом першої інстанції не досліджено докази, наявні в матеріалах справи. Зазначає, що між сторонами було укладено кредитний договір № 30.01.2024-100001883 від 30.01.2024 у електронній формі, який відповідає нормам Закону України «Про електронну комерцію». Вказує, що 16.03.2024 ОСОБА_1 скористався своїм правом ініціювати укладення додаткового договору для продовження строку кредитування, який укладено аналогічним шляхом та підписано відповідачем електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. Відповідач не зазначав, що номер телефону, на який надсилались смс-повідомленння йому не належить, або, що на час укладення спірних договорів він втратив вказаний засіб зв`язку. Ці обставини відповідач не спростував належними та допустимими доказами.

Позивач вказує, що надана квитанція Liqpay від 30.01.2024, з якої вбачається, що 7000 грн було перераховано на банківську карту, яку відповідач зазначив у заявці. Також призначенням платежу є: видача за договором № 30.01.2024-100001883.Вважає дану квитанцію первинним платіжним документом та належним і допустимим доказом видачі коштів відповідачу.

Крім того, дії відповідачів із часткової сплати боргу у сумі 2572,42 грн, що відбулась 11.02.2024 та 3029,65 грн, що відбулась 16.03.2024, на думку апелянта, є підтвердженням існування боргу відповідача. Вказані обставини часткової сплати відповідач не заперечував. Зауважує, що ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наведений у позовній заяві розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру. Відповідач в свою чергу не надав до суду виписку по рахунку в банківських установах, в тому числі по рахунку, який відповідач зазначив в договорі як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів наданих позивачем.

На думку апелянта, суд першої інстанції порушив принцип пропорційності, оскільки не врахував часу, необхідного для процесуальних дій, зокрема, подання відповіді на відзив. Так, позивач отримав відзив 24.02.2025, що підтверджується номером поштового відправлення. Останнім днем для подання відповіді на відзив було 01.03.2025, однак місцевий суд розглянув справу 27.02.2025. Відтак позивач, враховуючи позицію відповідача, не зміг подати додаткові докази вчасно, а тому просить поновити строк для їх подання.

Просить оскаржене рішення скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечує доводи, що викладені в апеляційній скарзі, з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність, а також заперечує проти задоволення клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, у зв`язку з пропуском строку для подання такого клопотання. Вказує, що скаржником не надано жодних доказів щодо неможливості подання відповідних доказів до позовної заяви. Зауважує, що позивач отримав відзив від представника відповідача засобами поштового зв`язку 24.02.2025. Останній день для подання відповіді на відзив закінчився 01.03.2025. Апелянт вказує, що судом першої інстанції порушено принцип пропорційності, оскільки ухвалено оскаржене рішення 27.02.2025, чим порушено право позивача на справедливий суд. Вказані твердження не відповідають дійсності, оскільки оскаржене рішення ухвалено 27.03.2025. Відповідач з посилання на правову позицію ВС у справі №200/564/18 від 16.09.2020 вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б в сукупності підтверджували ті обставини, на які посилався позивач.

Просить відмовити ТОВ «Споживчий центр» у задоволенні клопотання про поновлення строку для подання доказів, апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

Згідно ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи, ціну позову, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Споживчий центр» не надано достатніх доказів на підтвердження укладення кредитного договору та отримання ОСОБА_1 коштів. Зокрема, відсутні докази підписання договору електронним підписом одноразового ідентифікатора, а надана копія квитанції Liqpay не дозволяє ідентифікувати відповідача як отримувача коштів і не є первинним документом. Інших підтверджуючих документів (розрахунку заборгованості, графіку погашення, виписки) позивачем також не надано.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не в повній мірі відповідають встановленим у справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» (тут і далі -в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частиною четвертою статті 14 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронна ідентифікація - це процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. При цьому ідентифікаційні дані особи - це унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. А сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.

Ідентифікаційні дані фізичної особи підпадають під визначення персональних даних. Правовий статус персональних даних установлює Закон України «Про інформацію» та спеціальний Закон України «Про захист персональних даних».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Підставою для ідентифікації резидентів - громадян України є: паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України із штампом реєстрації місця проживання особи (відміткою про прописку).

Судом встановлено, що 30.01.2024 між ТзОВ «Споживчий центр»» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір (оферти) № 30.01.2024-100001883 в електронному вигляді. Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у сумі - 7000,00 грн строком на 70 днів з дати його надання, дата повернення кредиту - 08.04.2024, процентна ставка фіксована незмінна у розмірі 1,35 % за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит (а.с. 22-26).

Пунктом 13 вказаного договору передбачено, що орієнтовна реальна річна процентна ставка за кредитом становить 3501,01%.

Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення цього договору складає 12 862 грн.

Спосіб (способи) ідентифікації та верифікації споживача: отримання ідентифікаційних даних через Систему BankID НБУ. Погоджений канал комунікації: смс інформування на фінансовий номер , email:.

Згідно з п. 1.1 Пропозиція про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта) є пропозицією ТОВ «Споживчий центр» укласти електронний кредитний договір (оферту) у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», і не є ні договором приєднання/його частиною у розумінні ст. 634 ЦКУ, ні публічним договором у розумінні ст. 633 ЦК України (а.с. 22).

Електронний кредитний договір, частиною якого є заявка, укладається у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Дана заявка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), з якою Позичальник ознайомився 30.01.2024 за посиланням.

Кредитний договір підписаний електронним підписом Позичальника - одноразовим ідентифікатором для підписання кредитного договору Е252.

16.03.2024 ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Споживчий центр» з пропозицією про укладення додаткового договору до кредитного договору № 30.01.2024-100001883, яким внесено зміни в попередній договір та визначено строк, на який надається кредит - 89 днів з дати його надання, дата повернення (виплати) кредиту - 27.04.2024. Договір підписаний електронним підписом кредитодавця та відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора К991 (а.с. 16).

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року в справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року, в справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року, в справі № 127/33824/19 будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Оцінивши докази, надані позивачем на підтвердження своїх вимог щодо укладання кредитного договору між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що без входу ОСОБА_1 на вебсайт ТОВ «Споживчий центр» та здійснення ним всього алгоритму дій, необхідних для отримання кредиту, кредитний договір між ним та відповідачем не був би укладений.

Відповідачем не спростовано належними доказами укладання кредитного договору в електронній формі. Тому, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів укладання електронного договору між сторонами, не відповідає встановленим у справі обставинам та вимогам закону.

Згідно Довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 30.01.2024-100001883 від 30.01.2024, який наданий позивачем, заборгованість відповідача складає 10 656,51 грн, з яких: 6800,58 грн - основний борг, 3 855,93 грн - проценти. Проценти по кредиту нараховані за період з 30.01.2024 по 27.04.2024 (а.с. 15).

Водночас, відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував виникнення та існування між кредитором та відповідачем кредитних відносин та відсутність доказів заборгованості. Вказав, що квитанція сформована платіжним сервісом «Приват Банк» системою LiqPay, не є належним та достатнім доказом. Інших документів, які б підтверджували отримання відповідачем грошових коштів від позивача на умовах договору кредитування, так само як і розрахунку заборгованості, графіку погашення платежів, виписки по кредитному договору, позивачем не надано.

Так, згідно з квитанцією Liqpay сума 7000, дата платежу 30.01.2024, платник: швидкий кредит, сайт:sgroshi.com.ua, картковий рахунок отримувача НОМЕР_1 (а.с. 20). Інформації про власника рахунку у вказаній квитанції немає.

Інших документів, які б підтверджували отримання відповідачем грошових коштів від позивача на умовах договору кредитування, так само як і розрахунку заборгованості, графіку погашення платежів, виписки по кредитному договору, позивачем не надано, відтак колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, як б в сукупності підвереджували ті обставини, на які посилається позивач.

У апеляційній скарзі представник ТОВ «Споживчий центр» просив поновити строк для подання доказів та долучити докази: довідку ТОВ «Старт мобайл», Log file, картку субконто.

У постанові Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі №314/173/20 зазначено: «у пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці,обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».

Відповідно до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду, позивач ТОВ «Споживчий центр» у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 09 січня 2025 року встановлено позивачеві строк для подання відповіді на відзив - 5 днів з дня отримання відзиву. Позивач отримав відзив на позовну заяву 24.02.2025, що підтверджується копією фіскального чеку, трекінгом поштового відправлення та зазначено самим апелянтом. Останнім днем подання відзиву було 01.03.2025.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції принципу пропорційності колегія суддів відхиляє, оскільки рішення ухвалено судом 27 березня 2025 року, а не 27 лютого 2025 року, як помилково вказав скаржник. Відтак позивачу був наданий час для подання відповіді на відзив.

Крім того, в позовній заяві представник ТОВ «Споживчий центр» просив проводити розгляд справи за відсутності представника позивача. Клопотань про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій.

Колегія суддів вважає, що подання доказів після розгляду справи у суді першої інстанції порушує принципи змагальності та диспозитивності сторін, тому не приймає, як доказ, подану апеляційному суду скаржником Log file візуальну форму послідовності дій учасників електронної комерції щодо укладення електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі, довідку ТОВ «Старт мобайл», картку субконто Контрагенти, Договори за 30.01.2024-21.02.2025.

Отже, будучи обізнаним про те, відповідач заперечує проти позову та не визнає суму боргу, не визнає факту перерахування грошових коштів позивач, разом з тим, не надав доказів на підтвердження позовних вимог, тобто, скористався своїми правами, передбаченим ЦПК України, на власний розсуд.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в іншій частині залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 27 березня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повне судове рішення складено 29 травня 2025 року.