Провадження № 22-ц/812/567/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 травня 2025 року м. Миколаїв

справа № 484/3261/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В.,

із секретарем Коростієнко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Єрмоленко Анною Володимирівною

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 30 січня 2025 року суддею маржиною Т.В. у приміщенні цього ж суду, (повний текст рішення складено того ж дня), у цивільній справі за позовом

Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У червні 2023 року АТ КБ "Приват Банк" звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення 523 219, 57 грн заборгованості.

Позивач зазначав, що 21 вересня 2006 року між АТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір NKP0AK00222068, за яким ОСОБА_1 отримав 82 401, 27 грн кредитних коштів строком до 20 вересня 2013 року. Розмір процентної ставик за договором складає 1,23 % на місяць на суму залишку заборгованості. На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 було укладено договори поруки з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Станом на 12 квітня 2023 року заборгованість за кредитним договором складає 523 219, 57 грн, з яких: заборгованість за кредитом (тілом кредиту) складає 40 210, 14 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом 108 503 грн, заборгованість за комісією за користування кредитом 3 500 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 371 006, 43 грн.

У відзиві на позовну заяву представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Філатов І.Л. просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник зазначав, що ОСОБА_3 ніколи не була знайома з ОСОБА_1 та ніколи не укладала договір поруки та не підписувала його.

Також зазначив, що умовами договору передбачена сплата пені, процентів та штрафів за порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Представник банк у відповіді на відзив зазначав, що банком не заявлено вимог про стягнення штрафу, а тому заперечення представника ОСОБА_3 стосовно нарахування штрафу та пені не повинні прийматися судом до уваги. Також зазначав, що доводи представника про те, що договір ОСОБА_3 не підписувався та не укладався можуть бути підставою для визнання його недійсним, однак такого позову заявлено не було.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 січня 2025 року позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приват Банк" стягнуто 220 226, 06 грн кредитної заборгованості, з яких: 40 210, 14 грн - за тілом кредиту, 56 795, 16 грн за відсотками, 3 500 грн комісії за користування кредитом та 119 720, 76 грн пені за несвоєчасність виконання зобов`язання. Також стягнуто 3 303, 39 грн судового збору.

У задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю у банку права нараховувати відсотки за кредитом після спливу строку кредитування. Також відсутні підстави для нарахування пені та комісії на ці відсотки. Отже стягненню підлягає заборгованість по відсоткам, комісії та пені, яка утворилась на кінець строку дії кредитного договору -20 вересня 2016 року.

У задоволенні вимог про солідарне стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 суд відмовив у зв`язку з припиненням строку дії договору поруки.

У задоволенні вимоги про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_3 суд відмовив у зв`язку з тим, що висновком судової почеркознавчої експертизи встановлено, що договір поруки підписаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Єрмоленко А.В., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити лише в частині стягнення 40 214, 14 грн тіла кредиту.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що законодавцем визначені чіткі особливості щодо розміру відповідальності споживача, яка визначена у пункті 2 статті 21 ЗУ «Про споживче кредитування», а саме: у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Таким чином розмір відсотків та пені за несвоєчасно виконані зобов`язання, що нараховано банком - 176 515, 92 грн є несправедливим.

Крім цього, право кредитодавця нараховувати передбачені проценти за кредитним договором та неустойку, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України припиняється. З наявного у справі розрахунку заборгованості не вбачається як саме нараховувались проценти, комісія та пеня за користування кредитними коштами тому цей розрахунок не може вважатися належним та допустимим доказом розміру заборгованості. Інших доказів на підтвердження розміру заборгованості позивачем не надано.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що банком з відповідачем було укладено додаткові угоди, зокрема: №1 від 04.11.2012 року та № 2 від 08.11.2013 року, якими були внесені зміни, а саме - сторони погодили залишок заборгованості по кредиту в сумі 125 851,25 грн. (додаткова угода №1), 70 299 грн. (додаткова угода №2). Також було змінено строк дії кредитного договору, новий строк визначено - до 20.09.2016 року включно. Крім того було змінено розмір відсоткової ставки - 2,12% на місяць та розмір щомісячного платежу: з 04.12.2012 року по 2 894, 37 грн (додаткова угода №1) з 08.11.2013 року по 3 054, 19 грн (додаткова угода №2). Було встановлено новий графік платежів з викладенням з чого саме складається щомісячний платіж, визначено строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором у 50 років.

Крім цього, не погоджуючись з розміром заборгованості, відповідач ОСОБА_1 ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції не надав будь-яких доказів помилковості зробленого банком, та не надав власного розрахунку.

2.Мотивувальна частина

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що 21.09.2006 року між АТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір NKP0AK00222068, за яким ОСОБА_1 отримав 82 401, 27 грн кредитних коштів строком до 20.09.2013 року. Погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячного платежу, який складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

У випадку порушення зобов`язань позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

На забезпечення виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань 04.12.2012 року було укладено договори поруки з ОСОБА_2 та ОСОБА_3

04.11.2012 року між позивачем та ОСОБА_1 була укладена Додаткова угода № NKP0AK00222068 від 21.09.2006 року, якою сторони погодили залишок заборгованості по кредиту; строк дії кредитного договору - до 20.09.2016 року включно; розмір щомісячного платежу з 08.11.2013 року 2 894, 37 грн., встановлено новий графік платежів з викладенням з чого саме складається щомісячний платіж; визначено строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором у 50 років.

08.11.2013 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду № 2, якою сторони погодили залишок заборгованості по кредиту у розмірі 70 299 грн, строк дії кредитного договору - до 20.09.2016 року включно; розмір щомісячного платежу з 08.11.2013 року 3 054, 19 грн, встановлено новий графік платежів з викладенням з чого саме складається щомісячний платіж, визначено строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором у 50 років.

Позивач зазначає, що внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору станом на 12.04.2023 року виникла заборгованість у розмірі 523 219, 57 грн, з яких: 40 210, 14 грн за тілом кредиту, 108 503 грн за процентами, 3 500 грн комісії та 371 006, 43 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Згідно висновку експерта № 4605-24-32 від 17.10.2024 року підпис у графі «Поручитель» у Договорі поруки від 04.12.2012 року № NKPOAK00222068/1, укладеному між АТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3 виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Позиція апеляційного суду

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчує свою згоду та бере на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

Відповідно до положень статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За змістом статей 526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.

За змістом частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У справі, яка переглядається, колегія суддів зазначає, що матеріали справи містять достатні докази укладення кредитного договору, отримання позичальником кредитних коштів та часткове виконання кредитних зобов`язань відповідачем ОСОБА_1 .

Щодо розміру заборгованості за тілом кредиту, відповідач ОСОБА_1 його визнає та проти стягнення не заперечує. Отже в цій частині рішення суду не оскаржується.

В іншій частині ОСОБА_1 позовні вимоги не визнає та просить у їх задоволенні відмовити.

У статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позивач АТ КБ «Приват Банк» просить про стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами, які визначив у розмірі 108 503 грн станом на 12 квітня 2023 року.

Однак, встановивши, що строк дії кредитного договору закінчився 20.09.2016 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у позивача підстав для нараховування відсотків за кредитом. Таким чином розмір відсотків, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 станом на 20.09.2016 року складає 56 795, 16грн.

Щодо стягнення судом першої інстанції комісії за кредитним договором, то з договору NKP0AK00222068 від 21 вересня 2006 рок вбачається, що ним передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту в сумі 0,25% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати процентів за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Станом на 12 квітня 2023 року позивач нарахував ОСОБА_1 до сплати 3 500 грн комісії, однак колегія суддів вважає, що позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 9 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц не відступив від висновків, сформульованих у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17, і виснував, що положення укладеного 28 травня 2008 року кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними.

Вказані платежі є платою, встановлення якої забороняється приписами частини третьої статті 55 Закону № 2121-III та частини четвертої статті 11 Закону № 1023-XII і пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 10 травня 2007 року № 168, як встановлення всупереч їх вимогам невиправданих платежів, спрямоване на незаконне заволодіння коштами споживача як слабкої сторони, яка має право на особливий правовий захист у відповідних відносинах. Отже, такі умови договору порушують публічний порядок (стаття 228 ЦК України).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 положення пунктів 22 і 23 статті 1 та статті 11 Закону № 1023-XII з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їхня дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем і позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору.

Умова укладеного після 16 жовтня 2011 року договору про надання споживчого кредиту, що передбачає необхідність будь-яких платежів (зборів, відсотків, комісії) за дії, які не є послугою за Законом № 1023-XII, є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 цього Закону (у редакції Закону України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» (далі - Закон № 3795-VI), що набрав чинності з 16 жовтня 2011 року,та до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року (далі - Закон № 1734-VIII)).

У постанові від 27 травня 2020 року у справі № 667/10018/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виснував, що пункт 1.5 кредитного договору, який сторони уклали 23 листопада 2005 року, тобто до набрання чинності статтями 11 і 18 Закону № 1023-ХІІ у редакції Закону № 3161-IV, не можна визнати недійсним через його невідповідність зазначеному закону. Але з огляду на зміст приписів частин першої та другої статті 228 ЦК України умова кредитного договору про додаткову сплату позичальником на користь кредитора під час надання кредиту комісії за розрахунково-касове обслуговування позичкового рахунку є нікчемною.

Отже, положення щодо комісії, у кредитних договорах, укладених у період з 13 січня 2006 року по 10 червня 2017 року є нікчемними.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21).

Крім цього колегія суддів враховує, що додатковою угодою № 2 від 08.11.2013 року до розміру заборгованості віднесено також штраф у розмірі 41 940, 34 грн.

Проте, стягнення з позичальника неустойки у вигляді пені та штрафу є покладенням на нього додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності, оскільки відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Що стосується стягнення судом 119 720, 76 грн пені, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Нарахування пені визначено договором у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених пунктами 2.2.2 договору банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки (пункт 4.1 кредитного договору).

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2021 року у справі № 607/20776/14 (провадження № 61-9259св21) зазначено, що "тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення".

Такі висновки також висловив Верховний Суд у постанові від 15 березня 2023 року у справі № 362/6592/20 (провадження № 61-9716св22).

Вирішуючи питання про зменшення пені суд бере до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання, а також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені.

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

У вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет доведеності та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Частиною другою статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Отже, враховуючи викладене та з огляду на розмір взятого позичальником зобов`язання та на ступінь його виконання, колегія суддів вважає за доцільне зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача до 41 200 грн.

Таким чином, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приват Банк» підлягає стягненню заборгованість, яка виникла станом на 20.09.2016 року у розмірі 138 205, 30 грн, з яких: 40 210, 14 грн за тілом кредиту, 56 795, 16 грн за процентами та 41 200 грн пені.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції підлягає зміні на підставі пункту 1 частини 1 статті 376 ЦПК України.

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позовної заяви та при подачі сторонами апеляційних скарг, пропорційно до розміру задоволених вимог.

З огляду на те, що розмір кредитної заборгованості відповідача, що підлягає стягненню з нього на користь банку зменшується до 138 205, 30 грн, з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню судовий збір, сплачений при подачі позову у розмірі 2 073, 08 грн (138 205, 30 х 7 848,29 : 523 219, 57).

Крім цього стягненню з банку на користь апелянта ОСОБА_1 підлягає судовий збір, сплачений ним при поданні апеляційної скарги.

Враховуючи те, що ухвалою суду розмір судового збору, що підлягає сплаті для ОСОБА_1 був зменшений до 2 000 грн, відшкодуванню підлягають 889, 04 грн, з урахуванням обґрунтованості доводів апеляційної скарги у розмірі 80 020, 76 грн зі 180 015, 92 грн на які апелянт просив зменшити стягнення (80 020, 76 х 2 000 : 180 015, 92).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Єрмоленко Анною Володимирівною задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 січня 2025 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціоненого товариства комерційний банк «Приват Банк» 138 205 (сто тридцять вісім тисяч двісті п`ять) грн 30 коп кредитної заборгованості та 2 073 (дві тисячі сімдесят три) грн 08 коп судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 889 (вісімсот вісімдесят дев`ять) грн 04 коп судових витрат, понесених у зв`язку з поданням апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.Б.Кушнірова

І.В.Лівінський

--------------------------------

Повну постанову складено 15 травня 2025 року