Провадження № 4-с/947/23/25
УХВАЛА

14.05.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого - судді Луняченка В.О.,

Розглянувши скаргу ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на дії /бездіяльність органу примусового виконання,-

В С Т А Н О В И В:

Заходами електронного суду зі скаргою на дії /бездіяльність органу примусового виконання до Київського районного суду м.Одеси звернувся ОСОБА_1 , в якій просить визнати дії державного виконавця Гагарінського РУЮ у м.Севастополі Карпенко Н.В. неправомірними; скасувати постанову державного виконавця Гагарінського РУЮ у м.Севастополі Карпенко Н.В. без номеру від 16.08.2013 про арешт майна; скасувати обтяження за реєстраційним номером 2220234 індексний номе 5244437 від 22.08.2013 державний реєстратор Кожемяк Катерина Юріївна, реєстраційна служба Управління юстиції України у м.Севастополі, м.Севастополь.

Скарга обгрунтована тим, що тим, що на все майно ОСОБА_1 , в тому числі квартиру АДРЕСА_1 , постановою державного виконавця Гагарінського РУЮ у м. Севастополі Карпенко Н.В.,від 16.08.2013 накладено арешт, при чому відкритих виконавчих проваджень відносно нього немає, тим самим порушується право власності, оскільки позбавляє у повному обсязі користуватись та розпоряджатися власним майном.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О.

Ухвалою судді від 07.04.25 року відкрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 .

Учасники справи в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином.

Заявником до судового засідання надано заяву щодо можливості розгляду справи за його відсутності, в якій він вимоги скарги підтримує та просить скаргу задовольнити.

З боку виконавчої служби ніяких заяв и пояснень не надходило.

Так судом встановлено наступне.

Суд враховує, що одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження у відповідності до ст.447 ЦПК України, ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Згідно з чч.35 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» в разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Постановою Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №204/2494/20 надана правова оцінка ефективності обраного позивачами способу захисту порушеного права у вигляді наявного , накладеного постановою державного виконавця, арешту на майно боржника уз урахуванням факту закриття самого виконавчого провадження. Судами, по вказанійсправі, було встановлено, що позивач Особа 1 є боржником перед банком, є стороною виконавчого провадження. У п.24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 7.02.2014 №6 судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розд.VII ЦПК, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб`єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) вчиняла відповідні дії, оскільки виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб`єктом оціночної діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 року №904/51/19.

Суд враховує той, факт, що рішенням Київського районного суду м.Одеси від 27.11.24 №947/28216/24 відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до державного виконавця Гагарінського РУЮ у м. Севастополі Карпенко Н.В., третя особа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, Автономній республіці Крим та місті Севастополі південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) про звільнення майна з під арешту, накладеного 16.08.2013 у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа №2702/4342/12 виданого 05.02.2013 Гагарінським районним судом м. Севастополь.

Таким чином, оскільки підставами та предметом поданої скарги є захист майнових прав заявника щодо законності подальшого обтяження у вигляді арешту його майна, накладеного в рамках виконавчого провадження, у якому останній був боржником, суд вважає, що в даному випадку заявником обрано належний спосіб захисту шляхом подачі скарги в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Згідно ст.1 Закону України від 21.04.1999 року №606-ХІV «Про виконавче провадження», який діяв на момент відкриття виконавчого провадження №39305795 та до повернення виконавчого документу стягувачу (далі - Закон №606-ХІV), а також Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ «Про виконавче провадження» в діючій редакції (далі Закон №1404-VІІІ), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.32 Закону №606-ХІV та п.1 ч.1 ст.10 Закону №1404-VІІІ, одним із заходів примусового виконання рішення є звернення стягнення на майно боржника.

Згідно ч.1 ст.52 Закону №606-ХІV та ч.1 ст.48 Закону №1404-VІІІ звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилучені та примусовій реалізації.

Положеннями ч.ч.1,2 ст.57 Закону №606-ХІV та ч.ч.1,2 ст.56 Закону №1404-VІІІ передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника.

Підстави для зняття арешту з майна боржника за рішенням суду або державним виконавцем визначені ст.60 Закону №606-ХІV та ст.59 Закону №1404-VІІІ.

Згідно даних Системи, виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа Гагарінського районного суду м. Севастополя від 05.02.2013 № 2702/4342/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 9111 грн., на виконанні в органах державної виконавчої служби Автономної Республіки Крим та міста Севастополя не перебували та зареєстрованими не значаться.

На даний час надати інформацію про виконавче провадження, в ході примусового виконання якого державним виконавцем ВДВС ГРУЮ у м. Севастополі Карпенко Н.В. 16.08.2013 накладено арешт на майно ОСОБА_1 , не виявляється можливим, оскільки зазначені відомості у Системі відсутні».

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вбачається, що арешт на нерухоме майно заявника накладено на підставі Постанови про арешт майна боржника, серія та номер: б/г, виданий 16.08.2013, видавник: Державний виконавець ВДВС ГРУЮ у м. Севастополі Карпенко Н.В.

Про наявність виконавчого провадження заявник не був повідомлений, протягом 10 років взагалі не знав, що має обтяження на майно, яке належить.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим та м. Севастополя є тимчасово окупованою.

Діяльність територіальних органів Міністерства юстиції України, у тому числі органів державної виконавчої служби, на зазначених територіях є об`єктивно неможливою. На даний час у Департаменті державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, з об`єктивних причин, відсутня можливість витребувати у посадових осіб органів державної виконавчої служби Автономної Республіки Крим та м. Севастополя матеріали виконавчих проваджень або інформацію щодо стану виконання рішень суду, інших органів (посадових осіб), що перебувають або перебували на примусовому виконанні в даних органах державної виконавчої служби.

Наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5 затверджено Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження (далі - Положення), яке визначає механізм функціонування автоматизованої системи виконавчого провадження, в тому числі Єдиного реєстру боржників, який є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна. Оскільки первинні документи виконавчих проваджень органів державної виконавчої служби Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на паперових носіях, залишились перебувати у відповідних територіальних органах державної виконавчої служби Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України можливо здійснити пошук запитуваної інформації лише шляхом використання пошукової бази автоматизованої системи виконавчого провадження (далі - Система).

Так, згідно даних Системи, виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа Гагарінського районного суду м. Севастополя від 05.02.2013 № 2702/4342/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 9111 грн., на виконанні в органах державної виконавчої служби Автономної Республіки Крим та міста Севастополя не перебували та зареєстрованими не значаться.

Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наявне обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 , внесене на підставі постанови державного виконавця ВДВС ГРУЮ у м. Севастополі Карпенко Н.В. про арешт майна боржника від 16.08.2013 № б/н.

На даний час надати інформацію про виконавче провадження, в ході примусового виконання якого державним виконавцем ВДВС ГРУЮ у м. Севастополі Карпенко Н.В. 16.08.2013 накладено арешт на майно ОСОБА_1 , не виявляється можливим, оскільки зазначені відомості у Системі відсутні.

Про зазначене свідчить лист Міністерства юстиції України від 10.03.25 за №34078/к-4613/20.3.2.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові винесеної 13 липня 2022 року по справі №2/0301/806/11 визначив, що «відмова в задоволенні скарги щодо зняття арешту, накладеного на все майно боржника у виконавчих провадженнях , унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з його майна, оскільки чинне законодавство не регулює питання зняття обтяжень з майна боржника у інший спосіб.

При цьому суд обґрунтовано врахував те, що наявність протягом тривалого часу (майже 10 років) не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном».

Частиною другою статті 451ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Так, на підставі наявних у справі даних та доказів, суд приходить до висновку, за необхідне задовольнити вимоги скаржника щодо визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови державного виконавця Гагарінського РУЮ у м.Севастополі Карпенко Н.В. «Про арешт майна боржника, б/н від 16.08.2013, а також скасування обтяження за реєстраційним номером 2220234, індексний номер 5244437 від 22.08.2013, державний реєстратор Кожем`яка Катерина Юріївна, реєстраційна служба Управління юстиції України у м.Севастополі м.Севастополь.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 353,354,447-451 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Задовольнити скаргу ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 ) на дії державного виконавця.

Скасувати постанову державного виконавця Гагарінського відділу державної виконавчої служби районного управління юстиції у м.Севастополі Карпенко Н.В. «про арешт майна боржника» без номеру від 16.08.2013.

Скасувати обтяження за реєстраційним номером 2220234 ( дата та час державної реєстрації 22.08.2013, 14:55:08), тип обтяження: арешт нерухомого майна, опис предмета обтяження: все нерухоме майно, особа майно /права якої обтяжуються: ОСОБА_1 , індексний номер 5244437 від 22.08.2013, державний реєстратор Кожем`яка Катерина Юріївна, реєстраційна служба Управління юстиції України у м.Севастополі м.Севастополь

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Луняченко В. О.