Справа № 503/250/25
Провадження № 2/503/395/25
07 травня 2025 року Кодимський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Сердюка Б.С.,
за участю секретаря судового засідання Клемпуш Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кодима у загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: орган опіки та піклування Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, про позбавлення батьківських прав,
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Мартинюк Ю.М., звернулася до суду з позовом, у якому просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дитини, її вихованням та доглядом не займається, не піклується про сина, не забезпечує матеріально. Дитина проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Відповідач самоусунувся від виховання дитини, не відвідує її, не спілкується з дитиною та не цікавиться її життям. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, від представника позивачки до суду надійшла заява, у якій він просить провести розгляд справи без його участі та без участі позивачки, та задовольнити позовні вимоги.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про місце та час розгляду справи був повідомлений відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України.
Від третьої особи - органу опіки та піклування Кодимської міської ради Подільського району Одеської області надійшла заява про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування.
Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 21 липня 2021 року Кодимським відділом ДРАЦС у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
З довідки закладу дошкільної освіти "Теремок" встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує зазначений заклад з 03 вересня 2024 року. За даний період часу з батьком дитини не знайомі та ніколи його не бачили. Всі питання щодо організації навчально-виховного процесу та всі фінансові питання вирішувались тільки з матір`ю дитини ОСОБА_1 . Батько ніколи не приводив та не забирав дитину із закладу.
Згідно з висновком органу опіки та піклування Кодимської міської ради Подільського району Одеської області затвердженого рішенням виконавчого комітету Кодимської міської ради Подільського району Одеської області від 14 квітня 2025 року № 1275, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У висновку зазначено, що дитина проживає з матір`ю, знаходиться на її утриманні та вихованні. Батько дитини не цікавиться життям малолітнього сина, його здоров`ям, не виховує його, не спілкується з ним, малолітня дитина зовсім не знає свого батька. Орган опіки та піклування зазначає, що нехтування батьківськими обов`язками з боку батька принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично є батьком, а фактично є чужою людиною, може в подальшому призвести до негативних наслідків у житті дитини, як з моральної, так і з правової точки зору.
При вирішенні питання про позбавлення відповідача батьківських прав суд виходить із того, що відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Відповідно до статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
У висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19, зазначено, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що "ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України)".
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який допускається лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
В основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини покладений базовий принцип забезпечення найкращих інтересів дитини (рішення ЄСПЛ у справах "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року, "М.С. проти України" від 11 липня 2017 року).
З практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, можливо виокремити такі складові елементи принципу "найкращі інтереси дитини": між інтересами батьків і дітей має бути дотримано справедливої рівноваги, інтереси дітей за своєю важливістю переважають над інтересами батьків, в інтересах дитини є її розвиток у стійкому доброзичливому середовищі, у найкращих інтересах дитини є збереження її зв`язків із кровними батьками, втручання держави в сімейні стосунки повинно застосовуватися згідно із законом, мати легітимну мету, тобто захист інтересів дітей, і таке втручання повинно бути необхідним у демократичному суспільстві.
Вказані принципи мають враховуватися судами при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, в тому числі спорів про позбавлення батьківських прав.
Оцінюючи докази у справі в їх сукупності, суд вважає доведеним факт ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню своєї малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки зібраними по справі письмовими доказами підтверджується, що відповідач не займається вихованням сина, не утримує його, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не проявляє батьківської турботи та уваги, не спілкується з ним.
Суд також погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Отже, на переконання суду, позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини якнайкраще відповідає її інтересам і є виправданим втручанням у сімейне життя та відповідає цілям, визначеним у статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Зокрема суд вважає, що відповідачем свідомо були обрані такі життєві умови, за яких він самоусунувся від участі у вихованні дитини, що підтверджується дослідженими доказами.
Наведені обставини свідчать про ухилення відповідача у розумінні статті 164 СК України від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своєї малолітньої дитини.
Ураховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачкою при зверненні до суду з позовом.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: орган опіки та піклування Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, про позбавлення батьківських прав - задовольнити.
Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при зверненні до суду з позовом, в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте Кодимським районним судом Одеської області за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП не відомий, останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа: орган опіки та піклування Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, , місцезнаходження: вул. Соборна, буд. 106, м. Кодима, Подільський район, Одеська область.

Повний текст рішення складено 13 травня 2025 року.

Суддя Б.С. Сердюк