печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Григоренко І.В.,

при секретарі судового засідання - Андрієнко І.І.,

за участю:

представника позивача: не з`явився,

представника відповідача-1: Литвин А.А.,

представника відповідача-2: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держави Україна в особі Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач-1, Центральне МУ МЮ (м. Київ)), Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2, ДКС України), в якому просить стягнути з Держави Україна на користь позивача завдану моральну шкоди у розмірі 100 000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09.06.2022 року, з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2022 року у справі № 580/2077/22, визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - ГУ ПФУ в Черкаській області) щодо призначення з 18.02.2022 року щомісячного довічно грошового утримання йому, як судді у відставці, у розмірі 50 %, замість 64 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, на підставі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 17.02.2022 року № 04-16/6/2022; зобов`язано ГУ ПФУ в Черкаській області здійснити йому перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 64 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, на підставі довідки про суддівську винагороду від 17.02.2022 року № 04-16/6/2022, виданої Черкаським апеляційним судом, починаючи з 18.02.2022 року, а також виплатити різницю між нарахованою та фактично отриманими сумами. На виконання вказаного рішення суду Черкаським окружним адміністративним судом 21.11.2022 року було видано виконавчий лист № 580/2077/22, який він пред`явив для виконання до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального МУ МЮ (м. Київ). 29.11.2022 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального МУ МЮ (м. Київ) Вельган О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2. У подальшому, постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального МУ МЮ (м. Київ) Вельган О.В. від 16.01.2023 року виконавче провадження № НОМЕР_2 було закінчено. При цьому рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01.03.2023 року у справі № 580/1130/23 визнано протиправними дії Відділу примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального МУ МЮ (м. Київ) щодо порушення строку відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 та не направлення йому документів виконавчого провадження № НОМЕР_2; визнано протиправною та скасовано вказану постанову про закінчення виконавчого провадження від 16.01.2023 року. Крім того, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 06.04.2023 року у справі № 580/2155/23, визнано протиправною бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального МУ МЮ (м. Київ) Вельган О.В. щодо не відновлення виконавчого провадження № НОМЕР_2 у строки передбачені ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» та не вжиття заходів примусового характеру, спрямованих на примусове виконання виконавчого листа від 21.11.2022 року № 580/2077/22 та зобов`язано державного виконавця вжити заходів примусового характеру під час забезпечення повного примусового виконання виконавчого листа від 21.11.2022 року № 580/2077/22, виданого 21.11.2022 року Черкаським окружним адміністративним судом. Посилається на те, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01.03.2023 року у справі № 580/1130/23 встановлено порушення строку відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 та не направлення йому документів виконавчого провадження № НОМЕР_2 та скасовано постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 16.01.2023 року. На думку позивача, така противоправна поведінка позбавила його права на виконання судового рішення, що передбачено положеннями ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому навіть після визнання судом протиправною та скасування постанови від 16.01.2023 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2, державним виконавцем продовжувалася протиправна бездіяльність щодо невиконання рішення суду та не відновлення виконавчого провадження у порядку та строки, встановлені судом. У зв`язку із чим, він був змушений знову звертатися до суду з позовом за захистом своїх прав. На думку позивача, Держава Україна позбавила його права власності на грошові кошти, єдиного засобу для існування у розмірах, визначених законом, на яке він розраховував, виходячи у відставку. Вказує на те, що така протиправна поведінка держави, в особі її органів та посадових осіб, викликала в нього психологічне напруження, розчарування, вимушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, він позбавлений можливості витрачати достатній час та кошти на лікування. Крім того, звернення до Міністерства юстиції України зі скаргою від 20.03.2023 року також не дало очікуваного результату, що додатково потягло у нього відчуття розчарування та безвихідності. Такими діями та бездіяльністю держави йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 100 000 грн. Посилаючись на зазначені обставини, положення ст. ст. 19, 56 Конституції України, ст. ст. 23, 1173, 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), практику ЄСПЛ, позивач звернувся до суду з указаним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 07.08.2024 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.08.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

26.08.2024 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.09.2024 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 12.11.2024 року.

13.09.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника Центрального МУ МЮ (м. Київ) надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача-1 проти позову заперечував, оскільки Центральне МУ МЮ (м. Київ) не порушувало жодних прав та інтересів позивача, відтак є неналежним відповідачем у справі. Зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, в чому вона полягає, відсутні докази причинно-наслідкового зв`язку між моральними стражданнями позивача та діями, рішеннями, бездіяльністю відповідача. Посилається на те, що позовна заява містить лише загальні посилання на наявність підстав, на думку позивача, для відшкодування моральної шкоди, проте не містить відомостей у чому саме полягає заподіяна останньому моральна шкода.

17.09.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла відповідь на відзив Центрального МУ МЮ (м. Київ), в якій позивач заперечив проти відзиву на позовну заяву, зазначивши, що доводи представника відповідача-1, викладені у відзиві на позовну заяву є необґрунтованими. Вказує, що протиправні дії, якими йому було завдано моральної шкоди вчинювалися Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), який є структурним підрозділом Центрального МУ МЮ (м. Київ), відтак останнє є належним відповідачем у справі. Звертає увагу на те, що ним подані докази та наведено обґрунтування як наявності завданої моральної шкоди, так і ї розміру.

19.09.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від ДКС України надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача-2 проти позову заперечував, посилаючись на те, що ДКС України не порушувало жодних прав та інтересів позивачів, не вступало у правовідносини із позивачам, жодної шкоди позивачам не завдавало, відтак є неналежним відповідачем у справі. Вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяної йому моральної шкоди, не обґрунтовано розмір завданої моральної шкоди та не доведено існування причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та противоправними, на його думку, діяннями казначейства.

23.09.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла відповідь на відзив ДКС України, в якій позивач заперечив проти відзиву на позовну заяву. Посилаючись на правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц, вважав, що ним належно визначено склад учасників справи. Вказує, що на підтвердження вчинення відповідачем протиправних дій та бездіяльності він подав рішення судів, скарги, відповіді на них, а обґрунтування розміру моральної шкоди наведено у позовній заяві.

02.10.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника Центрального МУ МЮ (м. Київ) надійшли пояснення.

Протокольними ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 12.11.2024 року приєднано до матеріалів справи відзиви на позовну заяву Центрального МУ МЮ (м. Київ) та ДКСУ; відповіді на відзиви; пояснення Центрального МУ МЮ (м. Київ), та у зв`язку із неявкою представника відповідача-2, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 20.01.2025 року.

15.11.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.11.2024 року у задоволенні заяви позивача про проведення судового засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, в режимі відеоконференції відмовлено.

20.01.2025 року справу було знято зі складу, у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному, та судове засідання призначено на 03.03.2025 року.

20.01.2025 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

05.02.2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.02.2025 року у задоволенні заяви позивача про проведення судового засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, в режимі відеоконференції відмовлено.

24.02.2025 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

В судове засідання 03.03.2025 року з`явилася представник відповідача-1. Позивач та представник відповідача-2 в судове засідання 03.03.2025 року не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, в тому числі, з використанням засобів мобільного зв`язку, електронною поштою та шляхом направлення в електронний кабінет. Позивач у заявах від 20.01.2025 року та 24.02.2025 року просив розглядати справу за його відсутності.

Оскільки, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності позивача та представника відповідача-2.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 03.03.2025 року щодо задоволення позову заперечувала з викладених у відзиві підстав та просила в позові відмовити.

Вислухавши вступне слово представника відповідача-1, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Суд встановив, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 09.06.2022 року, з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2022 року у справі № 580/2077/22, адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Черкаській області про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії задоволено частково; визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Черкаській області щодо призначення з 18.02.2022 року щомісячного довічно грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 у розмірі 50 %, замість 64 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, на підставі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 17.02.2022 року № 04-16/6/2022; зобов`язано ГУ ПФУ в Черкаській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 64 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, на підставі довідки про суддівську винагороду від 17.02.2022 року № 04-16/6/2022, виданої Черкаським апеляційним судом, починаючи з 18.02.2022 року, а також виплатити різницю між нарахованою та фактично отриманими сумами (а. с. 38-46; 52-66).

На виконання вказаного рішення суду 21.11.2022 року Черкаським окружним адміністративним судом було видано виконавчий лист № 580/2077/22, який стягувач пред`явив для виконання до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального МУ МЮ (м. Київ).

29.11.2022 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального МУ МЮ (м. Київ) Вельган О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09.06.2022 року у справі № 580/2077/22 (а. с. 9-10).

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального МУ МЮ (м. Київ) Вельган О.В. від 16.01.2023 року виконавче провадження № НОМЕР_2 було закінчено у зв`язку із невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01.03.2023 року у справі № 580/1130/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального МУ МЮ (м. Київ) та Центрального МУ МЮ (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови задоволено; визнано протиправними дії Відділу примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального МУ МЮ (м. Київ) щодо порушення строку відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 та не направлення йому документів виконавчого провадження № НОМЕР_2; визнано протиправною та скасовано вказану постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 16.01.2023 року, винесену головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального МУ МЮ (м. Київ) Вельган О.В. (а. с. 11-22).

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 06.04.2023 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2023 року, у справі № 580/2155/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області, Центрального МУ МЮ (м. Київ) та Центрального МУ МЮ (м. Київ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального МУ МЮ (м. Київ) Вельган О.В. щодо не відновлення виконавчого провадження № НОМЕР_2 у строки передбачені ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» та не вжиття заходів примусового характеру, спрямованих на примусове виконання виконавчого листа від 21.11.2022 року № 580/2077/22 та зобов`язано державного виконавця вжити заходів примусового характеру під час забезпечення повного примусового виконання виконавчого листа від 21.11.2022 року № 580/2077/22, виданого 21.11.2022 року Черкаським окружним адміністративним судом; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а. с. 23-34).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

В силу положень ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як визначено у ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

За приписами п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування (п. 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Аналогічного підходу дотримується і Верховний Суд, що знайшло своє відображення у постанові від 19.09.2019 року у справі № 335/10080/15-ц (провадження № 61-10703св18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на дій та бездіяльність Держави Україна в особі Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби України, що полягає у невиконанні судового рішення, зазначаючи, що внаслідок цього йому було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 100 000 грн.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження розміру шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою та діями (бездіяльністю) відповідачів.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Разом з тим, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», а іншими учасниками справи не було надано суду доказів, які б підтверджували оплату інших витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 3, 19, 55, 56 Конституції України, ст. ст. 23, 1166, 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 352-355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач-1: Держава Україна в особі Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), 01001, м. Київ, пров. Музейний, 2-Д, .

Відповідач-2: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 31.03.2025 року.

Суддя І.В. Григоренко