РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Апаллонової Ю.В., за участю секретаря судового засідання Шевченко К.В., представника позивача Прокоп`євої Т.О., відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 107Б, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово- комунальні послуги.

У позові зазначено, що за період з 01.10.2014 р. по 30.09.2024 року Концерн «МТМ» надав послуги з централізованого опалення в житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності відповідачу. Споживач оплату послуг не здійснює, у зв`язку з чим загальна сума боргу за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання та теплової енергії, гарячої води за період з 01.10.2014 р. по 30.09.2024 р. становить 42 672,37 грн.. Відповідач у добровільному порядку заборгованість не погашає, тому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (особовий рахунок, договір № 10502981) за період з 01.10.2014 р. по 30.09.2024 р. на загальну суму 42 672,37 грн. та стягнути судові витрати по оплаті судового збору у сумі 2422,40 грн.

Ухвалою суду від 28.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.

11.11.2024 року від відповідача надійшов відзив, в якому відповідач зазначає, що позов є безпідставним, необґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню. Зазначив, що позов подано поза строками позовної давності, яку просить застосувати. Також не доведено, що відповідач є споживачем послуг за вказаною адресою, оскільки він не користувався об`єктом нерухомості в якій надано послугу позивачем, не підписував з позивачем договорів. Фактичним споживачем була ОСОБА_2 , про що свідчить копія рахунків, а позивачем безпідставно використано персональні дані позивача для звернення до суду. Підсумовуючи доводи відзиву відповідач виділив три основні підстави для заперечення проти позову: це позовна давність, це те, що відповідач не був споживачем і там проживали інші особи, та відсутність договору з відповідачем на час накопичення боргу.

13.11.2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач позов підтримав і просить задовольнити на підставах, які викладені у позовній заяві. Також вказав, що Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від ОСОБА_1 з 24.02.2016 року є єдиним власником квартири АДРЕСА_2 . В період з 01.10.2014 року по 30.09.2024 року Позивач надав послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, постачання теплової енергії на вказану адресу, з яких не сплаченими залишилась сума 42 672,37 грн., що підтверджується відповідним розрахунком наданим суду. Квартира АДРЕСА_2 , підключена до мережі централізованого постачання, постачання гарячої води, постачання теплової енергії, ці послуги у зазначений період надавалися, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності відповідач до позивача не звертався. Аналізуючи норми закону, слід дійти висновку, що обов`язок сплачувати за житлово-комунальні послуги покладається саме на власника об`єкта надання послуг (квартири). Не проживання Відповідача у квартирі, яка належить йому на праві власності не звільняє Відповідача, як власника квартири, від обов`язку нести витрати по оплаті житлово- комунальних послуг.

15.11.2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач позов підтримав і просить задовольнити на підставах, які викладені у позовній заяві. Додатково наведені доводи щодо строку позовної давності і щодо твердження відповідача стосовно того, що в період воєнного стану Концерн «Міські теплові мережі» не мав право звертатися до суду, які на думку позивача є необґрунтованими.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі на підставах, які викладені у позовній заяві. Додатково зазначив, що Концерн «Міські теплові мережі» жодного разу не звертався до будь якого суду з підстав стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , оскільки нарахування за послугу з централізованого опалення та гарячого водопостачання до спірного періоду сплачувались. Щодо договору про надання послуг з централізованого опалення, гарячого водопостачання повідомлено, що Концерном «Міські теплові мережі» та ОСОБА_2 ніколи не було договірних відносин. На ім`я ОСОБА_2 був оформлений особовий рахунок № НОМЕР_1 . В будинках комунальної форми власності м. Запоріжжя облік площі квартир, кількості зареєстрованих осіб та інші дані про мешканців споживачів житлово- комунальних послуг до 2016 року здійснювався балансоутримувачем будинку, а саме МКП «ОСНОВАНІЄ», а до його створення «ПРЕЖО». Особові рахунки на фізичних осіб - споживачів комунальних послуг відкривалися, змінювалися та закривалися також балансоутримувачем. Оскільки за адресою: АДРЕСА_1 певний час була зареєстрована ОСОБА_2 тому саме на її ім`я балансоутримувачем був відкритий особовий рахунок на вказану квартиру та рахунки за надані житлово-комунальні послуги виставлялись також на основний квартиронаймач ОСОБА_2 . Інші особи, а саме власники квартири, не звертались ні в письмовій ні в будь якій іншій формі щодо переоформлення особового рахунку на своє ім`я. ОСОБА_1 до Концерну «МТМ» не звертався.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав наведених у чисельних письмових поясненнях направлених на адресу суду і оголошених під час судових засідань. Не заперечував, що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вказав, що вказана квартира ним була отримана у спадщину від матері у 2008, проте у вказаній квартирі він не мешкав, оскільки мешкав у с.Кінські Роздори Пологівського району, у квартирі мешкала інша особа ОСОБА_2 і його до квартири не пускала. До квартири він потрапив лише у 2025 році. Квартиру він успадкував у 2008 році, проте право власності на спадщину отримав і оформив у 2016 році. До позивача у спірний період він не звертався, оскільки він не був споживачем послуг позивача. Договір з позивачем не укладав, оскільки договір укладено було, на його думку, з ОСОБА_2 яка є належним відповідачем у даній справі, оскільки саме на неї накопичувався борг, про який відповідач і не знав, бо проживав в іншому місці. У 2024 року він дійсно сплачував за постачання теплової енергії двічі по 500 грн., оскільки отримавши платіжку злякався великої суми боргу і сплатив. Крім того заявив клопотання про застосування строків позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні по справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ст. 78, 79 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно рішення Виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 29.01.2009 р. «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 р. виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ».

Основною метою діяльності концерну «Міські теплові мережі» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, призначеної для централізованого опалення, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну.

Правовідносини між сторонами в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України, від 21.07.2005 року № 630 та від 21 серпня 2019 р., № 830, Положенням про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 року, № 315 про затвердження «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» та іншими нормативно-правовими актами України. Позивач по відношенню до Відповідача, як споживача послуг, являється виконавцем житлово-комунальних послуг, а саме з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а також з постачання теплової енергії.

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України « Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-1V з подальшими змінами, (далі Закон №1875) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII від 09 листопада 2017 року з подальшими змінами (далі Закон №2189), який набрав чинності 01 травня 2019 року.

Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до статті 19 Закону № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

За змістом положень частини 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або нормами ,затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

З 1 травня 2019 року в повному обсязі введено в дію Закон України від 09.11.2017 N2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон), яким Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» визнано таким, що втратив чинність.

Законом визначено, зокрема нову класифікацію житлово-комунальних послуг, нову систему взаємовідносин, що виникатимуть у процесі надання та споживання цих послуг, передбачено різні моделі договірних відносин у сфері комунальних послуг, а також визначено особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг у багатоквартирному будинку.

За приписами п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово- комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Частина 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає обов`язки індивідуального споживача, серед яких в т.ч.: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом (п.1); оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами,встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповіднимидоговорами (п. 5); дотримуватися вимог житлового та містобудівного законодавства під час проведення ремонту чи реконструкції житла (іншого об`єкта нерухомого майна), не допускати порушення законних прав та інтересів інших учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг (п. 8).

Відповідно до статті 12 Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Згідно розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.

Договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.

Постановою КМУ №1022 від 08.09.2021 року внесено зміни до Постанови Кабінету міністрів Про затвердження правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії № 830 від 21.08.2019 року, у тому числі, щодо публічних договорів приєднання.

Відповідно до ч.5. ст.13 Закону, у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.

У разі укладення публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг виконавці комунальних послуг розміщують вимоги до якості відповідних послуг згідно із законодавством та іншу необхідну інформацію для кожного багатоквартирного будинку окремо на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на власному веб-сайті. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування таких вимог у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

02.10.2021 на офіційному веб-сайті Концерну «Міські теплові мережі» опубліковано типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 Договору цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу. Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України. Даний договір є публічним договором приєднання, який набирає чинності через 30 днів з моменту розміщення на сайті Концерну «Міські теплові мережі».

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 2189-VІІІ споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VІІІ передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житло-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах..

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-1V, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону № 2189-VІІІ обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги строки, встановлені договором або законом.

Частиною шостою статті 19 Закону України «По теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від сплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13, від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 13 Закону № 1875-IV, статтею 5 Закону № 2189-VIII позивач надавав послуги, що за своїм функціональним призначенням є комунальними послугами, а саме: надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.

Частиною 3 ст. 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує, вона не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. ст. 319, 322 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпечення збереження його властивостей тощо. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Опалення та гаряче водопостачання є однією із витрат пов`язаною зі зберіганням майна, а отже оплата за надані послуги для сталого функціонування приміщення є обов`язком власника.

Таким чином власники житлових приміщень в силу прямої норми закону несуть тягар утримання належного їм майна.

Місце реєстрації та проживання власника на зміст права власності не впливає.

Власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг. Зазначений висновок містить постанова Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17-ц.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV, пункту 5 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

У статтях 19 та 25 Закону № 2633-IV зазначено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, що передбачено частиною першою статті 612 ЦК України

Позивач просить суд про стягнення заборгованості за період з 01.10.2024 року по 30.09.2024 року за надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої водиу квартиру АДРЕСА_2 .

Встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , підключена до мережі централізованого постачання, постачання гарячої води, постачання теплової енергії, в зв`язку з тим, що об`єкт надання послуги відповідача має спільне з будинком підключення до теплової мережі позивача, то факт отримання теплоносія підтверджується рішеннями про початок та закінчення опалювального сезону, відповідно до- яких Концерном «Міські теплові мережі» було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжі. Рішення про початок та закінчення опалювального сезону у м. Запоріжжя приймає виконавчий комітет Запорізької міської ради.

Система опалення приміщення відповідача є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання будинку, в якому воно розташоване, від`єднання якої є неможливим, як з юридичної точки зору, так і з технічної сторони, тобто, факт постачання теплової енергії підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювальних сезонів у спірний період, які перебувають у загальному доступі на сайті Запорізької міської ради, отже і факт наявності теплопостачання в житловому приміщенні відповідача в спірному періоді є підтвердженим та доведеним.

Таким чином, ці послуги у зазначений період надавалися позивачем, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності відповідач до Концерну «МТМ» не звертався, що не заперечується і відповідачем.

Згідно інформації, наданої Департаментом адміністративних послуг, відповідач ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрованим не значиться.

Разом із тим, судом встановлено, у тому числі із Інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.11.2023 року, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 24.02.2016 року, який є одноосібним власником вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.02.2016року. Вказані обставини не заперечуються учасниками справи.

Отже, з 24.02.2016 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 , а тому ОСОБА_1 як власник зобов`язаний був утримувати майно, а відповідно і сплачувати комунальні послуги.

Відповідно до вимог ч. 7 статті 21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ діє з 01.05.2019 року послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджується Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 12 цього Закону передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових.

Згідно з ч. 4 статті 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ діє з 01.05.2019 року, з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутись будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим відмова від оплати таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору є безпідставною та не береться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого покладається і на споживача, і на теплопостачальну організацію, не виключає можливості стягнення зі споживача на користь теплопостачальної організації вартості послуг з теплопостачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, в Постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 904/2238/17 та від 16 жовтня 2018 року у справі № 904/7377/17, відповідно до якого «укладення договору з теплопостачання відповідно до статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил користування тепловою енергією, є не правом споживача послуг, а його обов`язком, а сам лише факт не укладення такого договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від сплати за фактично спожиту теплову енергію в спірний період». Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц.

Згідно з ч.1 ст. 9 цього Закону, споживач здійснює оплату за спожиті послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладення договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Отже, відсутність договору на надання послуг не є підставою для несплати за надані Концерном «Міські теплові мережі» послуги, оскільки обов`язок оплати випливає з закону.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо приміщень, які належить особі на праві приватної власності є саме ця особі, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг

Верховний Суд у постанові від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц (провадження № 6-3193св18) зазначив, що обов`язок власника квартири, набутої як спадщина, оплачувати житлово комунальні послуги виникає з моменту прийняття спадщини, а не з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину та реєстрації права власності. У цій же постанові ВС також зазначив, що згідно зі статтею 13, пунктом 1 частини першої статті 20 вказаного Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас відсутність договору про надання житлово комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Касаційний цивільний суд погодився з висновком суду першої та апеляційної інстанцій про те, що між відповідачем і позивачем існували фактичні договірні відносини, у зв`язку з чим позов про стягнення заборгованості за житлово- комунальні послуги є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Разом із тим, у цій справі позивачем не доведено і матеріалами справи не встановлено як моменту прийняття спадщини ОСОБА_1 так і часу її відкриття, а відтак і не доведено, що обов`язок відповідача як власника квартири, набутої як спадщина, оплачувати житлово комунальні послуги виник з моменту прийняття спадщини, що відбулося у межах спірного періоду і що цей обов`язок виник у ОСОБА_1 у період з 01.10.2014 року до 24.02.2016 року, тобто в період утворення заборгованості, зазначеної у позові (01.10.2014 року по 24.02.2016 року) і відсутні докази що з ним у період до 24.02.2016 року було укладено договір найму житла, чи піднайму житла, також відсутні докази, що у вказаний період між сторонами було укладено договір на користування послугами позивача.

ОСОБА_1 не зареєстрований у вказаній квартирі, з 20.11.2007 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , про що свідчать відповідь від 28.10.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру, а доказів що ОСОБА_1 користувався послугами, які надав позивач у цей період (01.10.2014 року по 24.02.2016 року) в матеріалах справи немає.

Таким чином, не є доведеним той факт, що у період з 01.10.2014 року по 24.02.2016 року саме ОСОБА_1 був наділений правомочностями власника, які включають у себе обов`язок утримувати належне власникові майно, а відтак заявлення до нього вимог до 24.02.2016 року є необґрунтованими, а тому про стягнення заборгованості, яка виникла до 24.02.2016 року у вимогах до ОСОБА_1 суд відмовляє за недоведеністю.

Проте, ОСОБА_1 у період з 24.02.2016 по 30.09.2024 року був власником і споживачем послуг позивача з яким у позивача склалися фактичні договірні правовідносини і саме відповідач ОСОБА_1 з 24.02.2016 з урахуванням наведених вище норм права, зобов`язаний утримувати належне йому майно шляхом оплати послуг з централізованого опалення, та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.

Встановивши, що відповідач є власником квартири, в яку позивачем надавалися послуги у період з 24.02.2016 по 30.09.2024, та має заборгованість з їх оплати, суд дійшов висновку про її стягнення.

Згідно наданого позивачем до позову розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 за особовим рахунком № НОМЕР_2 за період з 24.02.2016 по 30.09.2024 рік заборгованість за послуги нарахована в сумі 38498,91 грн., сплачено 1000,00 грн., борг 37498,91 грн., що також підтверджується наданою позивачем довідкою щодо заборгованості за надані послуги та розрахунком суми позову.

Оскільки сам по собі факт незгоди відповідача із наданим позивачем розрахунком заборгованості не є безумовним підтвердженням неправильності наданого позивачем розрахунку, і при цьому, належних та достатніх доказів, у розумінні статей 77, 80 ЦПК України, на спростування даного розрахунку, відповідачем не надано.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд визнає його правильним, а також враховує, що наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, а також не надано альтернативного розрахунку.

До позовної заяви був доданий розрахунок суми заборгованості по особовому рахунку №НОМЕР_2 у вигляді роздруківки особового рахунку відповідача, в якому зазначені нарахування окремо по кожній складовій наданих послуг, а саме: вартість опалення, ГВП і т.п.. Також в зазначеному розрахунку відображено сума, що підлягає оплаті з боку відповідача - заборгованість за надані послуги. Розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви не суперечить положенням цивільного процесуального законодавства України, адже нормами ЦПК не передбачено вимоги, відповідно до яких повинен бути оформлений розрахунок заборгованості.

З огляду на те, що на час розгляду справи судом сума заборгованості за послуги відповідачем не сплачена та матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем було здійснено заходи по повному погашенню заборгованості, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог з 24.02.2016 року по 30.09.2024 року.

Разом із тим, відповідачем ОСОБА_1 заявлено про застосування строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У відповідності до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до боржника, після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно із приписами ст.ст.260,261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу Українибуло доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Частиною 1 ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020, з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин.

Дія карантину, встановленого зазначеною Постановою, неодноразово продовжувалась. Востаннє дію карантину було продовжено до 30.06.2023 постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2023 № 383.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 № 2120-IXрозділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362,559, 681,728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Зазначений закон набрав чинності 17.03.2022.

Відповідно до пункту 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби СОVID-19» від 30.03.2020 № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено пункт 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно із постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2»в Україні встановлено карантин з 12.03.2020 року, який діяв до 30.06.2023, а тому позовна давність на території України подовжується на строк дії карантину.

Отже, з урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в межах позовної давності позивач Концерн «МТМ» має право на стягнення заборгованості по оплаті послуг з централізованого опалення, обов`язок сплати якої настав з 12.03.2017 року.

Крім того, відповідно до п.19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (Розділ доповнено пунктом 19 згідно ізЗаконом № 2120-IX від 15.03.2022; в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023).

Таким чином, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30.03.2020 № 540-IX, тобто з 02.04.2020 року діє положення про продовження строків позовної давності на період дії карантину та воєнного стану в Україні.

Судом встановлено, що вимоги до відповідача позивач пред`явив за період 01.10.2014 року по 30.09.2024 року, а позов поданий до суду 21.10.2024.

За загальним правилом, визначеним у статті 58 Конституції України та статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі.

З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02.04.2020, не є продовженими.

При застосуванні приписів пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України суд враховує також, що такий строк слід застосовувати відносно кожного щомісячного платежу.

Суд враховує ті обставини, що оплата комунальних послуг має здійснюватися споживачами цих послуг до 20 числа місяця, наступного за тим, в якому цю послугу спожито.

Встановлено, що платежі ОСОБА_1 за послуги позивача до лютого 2024 року не здійснювалися.

Таким чином, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30.03.2020 №540-IX, тобто з 02.04.2020 року на час звернення до суду із позовом діяло положення про продовження строків позовної давності на період дії карантину та воєнного стану в Україні.

З цього вбачається, що позовна давність до вимог з 24.02.2016 року по 01.04.2017 року не переривалася, і спливла до введення карантину, а тому на неї дія пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України щодо продовження строку позовної давності не поширюється. А тому у стягненні заборгованості, яка виникла з 24.02.2016 року до 01.04.2017 року слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Разом з тим, сплив строку позовної давності щодо решти періоду заборгованості, починаючи з 01.04.2017 р. по 30.09.2024 припадав на час дії карантину і воєнного стану, який не закінчився у день подання позову Концерном МТМ, тому на цю заборгованість поширюються приписи ст. 12 «Прикінцевих та перехідних положень» до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину та воєнного стану. А тому ця заборгованість підлягає стягненню з відповідача.

Таким чином в межі строку позовної давності з урахуванням приписів пункту 12 «Прикінцевих і перехідних положень» ЦК України вкладається період щомісячних платежів з 01.04.2017 року по 30.09.2024 р. включено, а борг у цьому періоді згідно розрахунку становить: 34089,21 грн., який слід стягнути з відповідача, а тому позов суд задовольняє частково.

Щодо доводів відповідача то, суд не погоджується із твердженнями відповідача стосовно того, що позивач незаконно, без дозволу відповідача використав його персональні дані у тому числі при зверненні до суду.

Відносини по захисту персональних даних в Україні регулюються Конституцією України та Законом України «Про захист персональних даних».

Так ч. 2 ст. 32 Конституції України встановлює, що не допускається вбирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах раціональної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Припис п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» визначає, що підставою для обробки персональних даних окрім згоди фізичної особи на обробку її персональних даних є дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю бази персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень.

Припис ч.5 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» визначає, що, обробка персональних даних повинна здійснюватися для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

За приписом ч.5 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних», не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

В свою чергу, виходячи з положень статті 1 Закону України «Про житлово- комунальні послуги» № 2189-VIII, який введено в дію 01.05.2019 житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно до ст. 2 Закону України «Про житлово- комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та управління побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Окрім того згідно до ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» який діяв станом на час виникнення відносин сторін лютий 2016 рік Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

Зі змісту закону випливає, що отримання від суб`єктів персональних даних письмової згоди на обробку їх персональних даних в процесі споживання такими суб`єктами житлово-комунальних послуг не є обов`язковим, оскільки дозвіл на обробку їх персональних даних виконавцем відповідних послуг, наданий законом виключно для здійснення його повноважень.

Водночас, будь-які дії володільця бази персональних даних виходять за межі дозволу, наданого володільцю відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень, повинні здійснюватися за згодою суб`єкта персональних даних.

Володілець бази персональних даних, який здійснює обробку персональних даних, на підставі проведеного аналізу законодавства, відповідно до якого здійснюються його повноваження щодо обробки персональних даних в сфері комунальних послуг, самостійно визначаєпідстави виникнення права на використання персональних даних фізичних осіб - споживачів.

Споживачам необхідно надавати виконавцю комунальних послуг відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, тобто персональні дані, з метою регулювання відносин у сфері комунальних послуг.

Процес надання та споживання комунальних послуг передбачає обробку учасниками відповідних правовідносин персональних даних у обсязі, достатньому для звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів використання позивачем персональних даних не з метою здійснення повноважень щодо надання відповідних комунальних послуг, порушення його прав або втручання в особисте життя. Окрім того, відповідачем не вказано, використання яких саме персональних даних позивачем вважає неправомірним. Ураховуючи викладене, доводи щодо незаконності використання позивачем персональних даних при звернені до суду є необґрунтованими.

Окрім того, суд відхиляє заперечення відповідача стосовно того, що виключним доказом існування договірних (цивільно-правових) відносин між Концерном «МТМ» та ОСОБА_1 , може бути письмовий договір.

Згідно з ч. 4 статті 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ діє з 01.05.2019 року, з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутись будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим відмова від оплати таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору є безпідставною та не береться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відсутність письмово укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого покладається і на споживача, і на теплопостачальну організацію, не виключає можливості стягнення зі споживача на користь теплопостачальної організації вартості послуг з теплопостачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини і не є підставою для несплати за надані Концерном «Міські теплові мережі» послуги, оскільки обов`язок оплати випливає з закону.

Згідно з п. 24 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21липня 2005року №630 споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останнім не надано і відповідачем не здійснено жодних заходів спрямованих на укладання з позивачем письмового договору, що ним і не заперечується.

Попри доводи відповідача у відзиві, відповідач частково виконує зобов`язання щодо оплати отриманих послуг про що свідчать його оплати у спірний період (лютий, березень 2024) у загальному розмірі 1000 грн., що свідчить про наявність конклюдентних дій сторін, а саме відповідач отримував надані позивачем послуги та частково їх оплачував, а позивач надавав та продовжує надавати послуги.

На думку суду, незгода відповідача щодо існування заборгованості, її розрахунком також є безпідставними, оскільки будь-якими доказами зворотного не підтверджено, свого розрахунку, що спростовує розрахунки позивача, не надано.

Безпідставними є твердження ОСОБА_1 що він не повинен сплачувати борг, так як не користувався спірною квартирою. Ці твердження суперечать нормам ст.ст. 319, 322 Цивільного кодексу України, а тому не можуть бути прийняті до уваги. При цьому посилання відповідача на не проживання у квартирі за період нарахування заборгованості, належними доказами по справі не підтверджено і не має правого значення з огляду на те, що відповідач в силу закону як власник зобов`язаний нести витрати з утримання квартири, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг, а матеріали справи не містять даних на час вирішення спору щодо вчинення відповідачем дій, спрямованих на відмову від користування послугами Концерну.

Посилання відповідача на наявність договору між позивачем і ОСОБА_2 жодним належним доказом не підтверджуються і не мають правого значення в контексті тих обставин, що ОСОБА_1 був власником приміщення до якого надавалася послуга позивачем у спірний період. Інший час та суб`єкти отримання послуги в інший період поза межами спірного періоду не є предметом вказаного позову, а відтак доводи відповідача щодо наявності судового рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 за комунальні послуги за інші ніж спірний період роки виходить за межі предмету доказування у даній справі.

Судом з метою сприяння відповідачу у наданні доказів вживалися заходи щодо отримання відомостей про наявність такого рішення відносно ОСОБА_2 , проте згідно відповіді голови суду від 06.03.2025,27.03.2025 року отримано інформацію за 2008-2024 року цивільна справа за позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комунальні послуги до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя не надходила та судом не розглядалася.

Тим більше, набувши право власності на квартиру майже за 10 років відповідач не вчинив жодних дій щодо укладення будь-яких договорів з позивачем, до позивача у спірний період не звертався ані з приводу не проживання у квартирі, в яку надавалися послуги позивачем, ані з приводу укладення договору з приводу комунальної послуги, яка надається позивачем, ані з приводу переоформлення особового рахунку, самоусунувшись від обов`язку укладення відповідного договору з позивачем та зміни даних особового рахунку та оплати наданих позивачем послуг.

Наданий відповідачем лист від 17.05.2016 року на який посилався відповідач як на доказ звернення до установ, які надають комунальні послуги з метою переоформлення особих рахунків адресований не позивачу, а МКП «Основаніє» і стосується іншого виду послуги утримання будинку та прибудинкової території, а тому є неналежним доказом у вказаній справі.

Щодо договору про надання послуг з централізованого опалення, гарячого водопостачання, з ОСОБА_2 , на що посилається відповідач, то в матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності договірних відносин між Концерном «Міські теплові мережі» та ОСОБА_2 у спірний період. Дійсно, що не заперечується і позивачем на ім`я ОСОБА_2 був оформлений особовий рахунок № НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ).

Разом із тим, в розумінні законодавства, що регулює спірні відносини, особовий рахунок є елементом абонентського обліку, який поєднує в собі всю інформацію про абонента, виступає його ідентифікатором. Для забезпечення ведення бухгалтерського обліку розрахунків за житлово-комунальні послуги на кожен об`єкт обліку (квартиру) відкривається один особовий рахунок (як правило, за адресою, а не за особою). Особовий рахунок є документом внутрішнього бухгалтерського обліку підприємства. Особовому рахунку присвоюється номер. За цим номером здійснюється пошук інформації в бухгалтерських записах, документах та базах даних програмного забезпечення.

З пояснень представника позивача в судовому засіданні та загальновідомих фактів, які містяться на офіційному сайті виконавчого комітету Запорізької міської ради встановлено, що в будинках комунальної форми власності м. Запоріжжя облік площі квартир, кількості зареєстрованих осіб та інші дані про мешканців споживачів житлово- комунальних послуг до 2016р. здійснювався балансоутримувачем будинку, а саме МКП «ОСНОВАНІЄ», а ще до його створення «ПРЕЖО»). Особові рахунки на фізичних осіб - споживачів комунальних послуг відкривалися, змінювалися та закривалися також балансоутримувачем. Оскільки за адресою: АДРЕСА_1 певний час була зареєстрована ОСОБА_2 тому саме на її ім`я балансоутримувачем був відкритий особовий рахунок на вказану квартиру та рахунки за надані житлово-комунальні послуги виставлялись також на ОКН (основний квартиронаймач) « ОСОБА_2 ». Зазначені обставини не спростовані у судовому засіданні відповідачем. Як і не спростовані доводи позивача, що оскільки інші особи, а саме власники квартири, не звертались ні в письмовій ні в будь якій іншій формі щодо переоформлення особового рахунку на своє ім`я, Концерн «МТМ» обліковував вказані дані під прізвищем особи, відомості про яку були передані балансоутримувачем позивачу. Проте об`єктом нарахувань відповідно була не особа, а об`єкт обліку квартира, надання послуг в яку здійснювалося позивачем.

Долучені до матеріалів справи самим відповідачем копії рахунку, претензії, листування, конверту адресовані на ім`я ОСОБА_2 , підтверджують їх отримання самим відповідачем і додатково свідчать про його обізнаність із здійсненням нарахувань за надані послуги саме за об`єктом надання послуг, оскільки надані суду не ОСОБА_2 , а відповідачем.

Разом із тим, сам той факт, що відповідач не повідомив постачальника послуги про оформлення права власності у 2016 році і відповідно дана обставина не була своєчасно виявлена позивачем з об`єктивних причин (оскільки закон не покладає на надавача послуги контролювати зміни споживачів послуг) і саме на споживача законом покладено обов`язок повідомляти надавача послуг про зміни споживачів послуг, то сама по собі та обставина, що в документах у всіх відносинах між постачальником і споживачем фігурує особа, дані якої передані балансоутримувачем позивачу не свідчить про відсутність між позивачем і відповідачем фактичних відносин як між постачальником послуги і споживачем послуги- власником квартири.

ОСОБА_1 з відповідною заявою не звертався до позивача про внесення змін до персоніфікованих даних або укладання договору, як і не надав Концерну «МТМ» документів, що він є власником. При цьому долучені самим відповідачем копії рахунків на ім`я ОСОБА_2 свідчать про те, що відповідачу було відомо про те, що в облікових даних позивача обліковуються дані під прізвищем особи, відомості про яку були передані балансоутримувачем позивачу.

Ці обставини ОСОБА_1 не спростував у судовому засіданні належними доказами, незважаючи на роз`яснення можливості звернутися до позивача із документами для укладення договору, надання строку для цього під час перерв у судових засіданнях, що у подальшому призвело би до відкриття на позивача особового рахунку із власним ім`ям, із відповідними наслідками у вигляді актуалізації та персоналізації нарахувань за надані послуги, проте позивач не побажав цього зробити, висуваючи вимоги позивачу для укладення договору за умови реструктуризації поточної заборгованості за надані послуги поза межами спірного періоду на рік.

Щодо твердження відповідача що в період воєнного стану Концерн «Міські теплові мережі» не мав право звертатися до суду, то ці доводи є безпідставними.

Право на судовий захист передбачено статтею 55 Конституції України Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному громадянину гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, інших громадян.

Конституція України гарантує кожному захист його прав і свобод в межах кримінального, адміністративного, господарського, цивільного, конституційного судочинства України. І ніхто не може обмежувати право на судовий захист, так як це суперечить принципу рівності усіх перед законом.

Інші доводи відзиву і пояснення відповідача, стосовно обставин, які виходять за спірний період у сукупністю із процесуальною поведінкою відповідача, яка полягала у неодноразових клопотаннях про відкладення розгляду справи без надання документів, які б підвереджували поважність причин неявки в судові засідання, про зупинення розгляду справи до закінчення воєнного стану, про відкладення судових засідань на рік, які заявлялися відповідачем на стадії доповнень до судового розгляду, свідчать, на думку суду, про затягування розгляду справи і не спростовують обов`язку відповідача сплатити заборгованість яка виникла за надані позивачем послуги у житлове приміщення, яке належить на праві власності відповідачу.

На підставі викладеного, враховуючи, що на час розгляду справи судом сума заборгованості за отримані послуги не сплачена та матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем було здійснено заходи по погашенню заборгованості в повному обсязі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача вищезазначену суму заборгованості.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог (задоволено 79,88%) у розмірі 1935,01 грн.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст 2, 7, 10, 19, 81, 82, 84, 141, 176, 263-265,274 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь КОНЦЕРНУ «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» (Україна, 69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку «Азов», буд.137) заборгованість з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (особовий рахунок № НОМЕР_2 ) за період з 01.04.2017р. по 30.09.2024 р. на загальну суму 34089,21 грн.(тридцять чотири тисячі вісімдесят дев`ять гривень 21 коп).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 1935,01 грн.(одна тисяча дев`ятсот тридцять п`ять гривень 01 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення постанови апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення, а разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, - протягом 30 днів з вручення копії рішення.

Суддя Ю.В. Апаллонова