КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/2333/22 Головуючий у суді І інстанції Плахотнюк К.Г.
Провадження № 22-ц/824/3515/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, в якому просила стягнути із ОСОБА_2 на її користь майнову шкоду, завдану внаслідок залиття квартири, у розмірі 34 621 грн, витрати на послуги з оцінки майнової шкоди - 3 000 грн, витрати на професійну правничу допомогу - 5 000 грн, витрати на поштові послуги - 100 грн та витрати по сплаті судового збору - 992,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , а відповідач є співвласником квартири АДРЕСА_2 в будинку за вказаною адресою.

06 листопада 2020 року відбулося залиття її квартири, яке спричинило суттєві збитки.

17 листопада 2020 року комісія у складі: провідного інженера - ОСОБА_3 , майстра ремонтної дільниці - ОСОБА_4 , майстра технічної дільниці № 1 - ОСОБА_5 та слюсаря-сантехніка - ОСОБА_10., склала акт про залиття її квартири, який був затверджений начальником ЖЕД-102 ОСОБА_11.

Відповідно до висновку вказаного акту залиття квартири відбулося через те, що у квартирі АДРЕСА_2 лопнув фільтр на змішувачі внутрішньо квартирного розгалуження трубопроводу, що є на відповідальності мешканців цієї квартири.

Згідно із звітом про оцінку збитків № 37/21 від 29 березня 2021 року, який було складено експертом ОСОБА_6 , розмір збитків внаслідок залиття квартири АДРЕСА_3 становить 34 621 грн. Крім того, вартість послуг експерта з оцінки завданої шкоди становила 3 000 грн.

Відповідача було ознайомлено із зазначеними вище актом та звітом про оцінку збитків, проте добровільно відшкодувати завдану матеріальну шкоду останній не погодився, що змусило позивачку звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 8 655,25 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 248,10 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 1 250 грн, витрати, пов`язані з проведення експертного дослідження, у розмірі 750,00 грн та витрати на поштові відправлення у розмірі 6 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка в особі представника - адвоката Корнієнка Р.О. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення із відповідача на її користь майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, пропорційно до 1/4 частки відповідача у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_4 , що становить 8 655,25 грн, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про інших співвласників квартири, яких можливо було б ідентифікувати та залучити до участі у справі в якості співвідповідачів, а ОСОБА_2 в ході розгляду справи не надав жодного документального підтвердження існування інших співвласників квартири, зазначивши лише те, що двома іншими співвласниками є ОСОБА_7 (брат) та ОСОБА_8 (мати). Тобто, суду не було надано належних і достатніх доказів того, що інша частина квартири не належить відповідачу, а її власниками є інші особи, відтак і підстави для задоволення лише 1/4 позовних вимог були відсутні. Крім того, відповідач має право звернутися до суду з регресним позовом до інших співвласників квартири, якщо вважає, що вони повинні нести спільну з ним відповідальність за заподіяну шкоду.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 липня 2019 року позивачка ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 листопада 2020 року на підставі свідоцтва про право на спадщину від 31 жовтня 2013 року ОСОБА_2 є власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_4 (а.с. 16).

17 листопада 2020 року комісія у складі: провідного інженера - ОСОБА_3 , майстра ремонтної дільниці - ОСОБА_4 , майстра технічної дільниці № 1 - ОСОБА_5 та слюсаря-сантехніка - ОСОБА_9 , на підставі заяви № 431/102/Л - 209 від 06 листопада 2020 року провела обстеження квартири АДРЕСА_1 , за результатами якого було складено акт, який затверджених начальником ЖЕД-102 Голосіївського району (а.с. 25, 26).

Акт містить детальний опис наслідків залиття. Зокрема, при обстеженні було встановлено, що квартира АДРЕСА_3 розташована на 4-му поверсі 5-ти поверхового житлового будинку 1958 року забудови. У вказаній квартирі залито: приміщення коридору загальною площею S - 10,4 кв. м, в якому стеля - побілка, площа залиття S - 2,0 кв. м з відшаруванням верхнього опоряджувального шару, стіни - шпалери, площа залиття S - 2,0 кв. м, антресоль, площа залиття - 1,0 кв. м; кімната загальною площею S 15,7 кв. м, в якій стеля - побілка, площа залиття S - 1,0 кв. м, стіни - шпалери, площа залиття S - 0,5 кв. м; кухня загальною площею S - 6,5 кв. м, в якій стеля - пластикові квадрати, площа залиття S - 1,0 кв. м, стіни - шпалери, площа залиття S - 2,0 кв. м з відшаруванням шпалер; туалет загальною площею S - 1,50 кв. м, в якому стіни - шпалери, площа залиття S - 4,0 кв. м з відшаруванням шпалер; ванна загальною площею S - 3,1 кв. м, в якій стеля - пластикові кубики, площа залиття S - 1,0 кв. м, стіни - шпалери, площа залиття S - 2,0 кв. м.

Відповідно до висновку комісії, який зазначений у цьому акті, «Згідно запису електронного журналу, звернень на єдину диспетчерську Голосіївського району в квартирі АДРЕСА_2 зазначеного житлового будинку лопнув фільтр на змішувач внутрішньо квартирного розгалуження трубопроводу, що є на відповідальності мешканців, через що сталося залиття квартири АДРЕСА_3 ».

Згідно із звітом № 37/21 про оцінку збитків від 29 березня 2021 року, виконаного ФОП ОСОБА_6 , розмір матеріальних збитків, завданих власнику в результаті пошкодження оздоблення його квартири АДРЕСА_1 після залиття, яке трапилося 06 листопада 2021 року, станом на момент складання даного звіту становить 34 621 грн (а.с. 27-53).

У відповідності до акту приймання-передачі виконаних робіт від 29 березня 2021 року та товарного чеку № 29/03 від 29 березня 2021 за складання вказаного звіту про оцінку вартості матеріального збитку позивачкою сплачено 3 000 грн (а.с. 54, 55).

11 липня 2021 року позивачка направила відповідачу повідомлення про розмір матеріальних збитків та пропонувала сплатити їх (а.с. 23).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка довела розмір завданої шкоди, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття її квартири, натомість відповідач відповідно до покладеного на нього обов`язку доказування не довів відсутності його вини у заподіянні шкоди, не надав інших належних та допустимих доказів щодо причин залиття та розміру спричиненої позивачці майнової шкоди.

Разом з тим, врахувавши, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником лише 1/4 частини квартири, в якій стався неконтрольований витік води, а позивачка не надала доказів належності відповідачу всієї квартири і клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідачів інших співвласників квартири не заявляла, суд дійшов висновку, що стягненню із відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає шкода, завдана внаслідок залиття квартири, пропорційно до частки відповідача (1/4) у праві спільної часткової власності на вказану квартиру, що становить 8 655,25 грн.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини першої статті 15 і статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно із статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

У частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права, зокрема, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Відповідно до статті 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України.

Подібні обов`язки громадян як споживачів комунальних послуг закріплені у статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Системний аналіз зазначених положень законодавства у взаємозв`язку із положеннями статті 1166 ЦК України дає підстави для висновку, що власник квартири зобов`язаний утримувати дане майно, у тому числі інженерно-технічне обладнання, у належному стані, своєчасно усувати недоліки у його роботі, а також самовільно не втручатися у внутрішньобудинкову систему централізованого теплопостачання. Майнова шкода, завдана іншим особам у зв`язку з невиконанням таких обов`язків, підлягає відшкодуванню власником.

Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до положень статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц, від 13 грудня 2018 року у справі № 592/3181/16-ц та від 19 серпня 2020року у справі № 703/2200/15-ц.

У справі, яка переглядається, встановлено, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право на спадщину від 31 жовтня 2013 року за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_4 .

Отже, відповідач, будучи співвласником зазначеної квартири відповідно до вимог закону мав на рівні з іншими співвласниками брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні дані про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно за іншими особами і відповідних правовстановлюючих документів відповідач в ході розгляду справи не надав, що у такій категорії справ є його обов`язком.

Ані у позивачки, ані у суду першої інстанції не було інформації щодо інших співвласників квартири, тому ОСОБА_1 правомірно пред`явила позов про відшкодування шкоди, завданої залиттям її квартири, до одного з них, яким є ОСОБА_2 .

Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик, які визначають його експлуатаційні якості.

Виходячи зі наведеного, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна.

Тобто, у випадку самостійного відшкодування збитків, заподіяних в результаті неналежного утримання спільного майна, що належить співвласникам на праві спільної часткової власності, відповідач має право пред`явити позов до інших співвласників про відшкодування понесених витрат в порядку регресу.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про стягнення із відповідача на користь позивачки 8 655,25 грн майнової шкоди, завданої залиттям квартири, пропорційно до 1/4 частки відповідача у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_4 , в якій стався неконтрольований витік води внаслідок несправності сантехнічного обладнання.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новийрозподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За приписами статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат у цій справі, колегія суддів виходячи з наведених норм права та висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду, дійшла висновку про доведеність та обґрунтованість заявлених позивачкою до стягнення витрат на послуги спеціаліста щодо оцінки майновоїшкоди у розмірі 3 000 грн, на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5 000 грн, на поштові послуги у розмірі 24 грн та по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн, які підтверджені належними та допустимими доказами у справі, оціненими судом першої інстанції в контексті пропорційності до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, відповідно до вимог статей 137, 139, 141 ЦПК України із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, та 1 488,60 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнення цих судових витрат є розумнимта справедливим, відповідає обставинам даної справи та принципу пропорційності, а також захистить право позивачки на компенсацію коштів, які вона була змушена затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в судах, а також відповідає завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 травня 2024 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок залиття квартири, у розмірі 34 621 грн (тридцять чотири тисячі шістсот двадцять одна гривня).

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на послуги з оцінкимайнової шкоди у розмірі 3 000 грн, на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн, на поштові послуги у розмірі 24 грн, по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 992,40 грн та по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 488,60 грн, а всього 10 505 грн (десять тисяч п`ятсот п`ять гривень) судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встано32влених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній