Провадження №22-ц/824/6469/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача.

12 листопада 2024 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову у справі.

В обґрунтування заяви зазначав, що не виконання відповідачем у добровільному порядку вимог про відшкодування завданої шкоди, свідчить про реальну загрозу невиконання ним у майбутньому можливого рішення суду.

Просив суд накласти арешт на 1/15 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63, 2 кв.м, яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 .

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, 03.01.2025 року позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що суд неповно і не всебічно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи.

У зв`язку з цим просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

У судове засідання, призначене 17 квітня 2025 року, з`явилися представник позивача та відповідач.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви, зазначив, що такий захід забезпечення позову як накладення арешту на незначну частку квартири (1/15 частину) фактично не може бути виконаний, оскільки така частина не є виділеною, а у власності відповідача перебуває ціла частина нерухомого майна.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи може забезпечити позов, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. При цьому заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ст. 150 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (аналогічний висновок міститься у п. 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20).

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 910/16868/19).

Згідно ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням необхідності саме такого заходу, ціну позову, про забезпечення якого просить заявник, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи питання про забезпечення позову, суд має пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір, а також існує реальна загроза унеможливлення чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

За своєю правовою природою правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Обрання належного заходу забезпечення позову, відповідного предмету спору, сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову з заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору та як наслідок ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20).

Як зазначено вище, одним із основних питань, які суд вирішує при забезпеченні позову, є питання співмірності заявленого заходу забезпечення позову як позовним вимогам, так і заявленим можливим ризикам.

Метою забезпечення позову є виключно унеможливлення ускладнення виконання рішення суду в конкретній справі або ефективного захисту прав у конкретному випадку.

Основним доводом апеляційної скарги було те, що вимога повивача про накладення арешту лише на 1/15 частину вказаної квартири, яка на праві власності належить відповідачу, є співмірною до заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з такими доводами апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів, оціночна вартість квартири АДРЕСА_1 становить 1 965 640,00 гривень .

Відтак, вимоги позивача про накладення арешту на 1/15 частину, квартири вартість якої складає 131 042,667 грн. (1965 640,00:15) є співмірним із ціною позову у розмірі 135 933, 82 грн. При цьому з точки зору суду інтереси відповідача, який є одноособовим власником всієї квартири, фактом накладення арешту не порушуватимуться.

Крім того, жодних обмежень в можливості накладення арешту не на все майно, а лише на його частину, чинний закон не містить.

Враховуючи те, що обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним, вказаний захід забезпечення позову відповідає засадам співмірності та адекватності.

Також на даній стадії суд повинен вирішити, чи існують ті ризики, задля убезпечення від яких позивач і ініціює процедуру забезпечення позову.

Для ефективного захисту прав сторони, яка подає позов, має бути реальна можливість виконання рішення у разі задоволення позовних вимог. При цьому наявність необмеженої можливості у відповідача розпоряджатися тим своїм майном, за рахунок якого можливе виконання рішення суду, і складає ризик ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з позицією апелянта щодо наявності тих ризиків, можливість настання яких має бути виключена шляхом накладення арешту на майно відповідача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії. […] Апеляційний суд обґрунтовано прийняв до уваги, що без вжиття заходів забезпечення позову відповідачка має можливість безперешкодно відчужити спірне нерухоме майно. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки квартира залишається в її володінні та користуванні».

Таким чином невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину майна, що належить відповідачу, може вплинути на реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде ухвалене на користь позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення, до якого відноситься й оскаржувана ухвала суду першої інстанції, та ухвалення нового серед іншого є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 листопада 2024 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі задовольнити.

Накласти арешт на 1/15 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 63, 2 м.кв, яка належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько