Справа № 308/8759/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 травня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді Фазикош Г. В.

суддів Кожух О. А., Собослой Г. Г.

з участю секретаря Гусоньки З. П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу виконкому Ужгородської міської ради на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 липня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до виконкому Ужгородської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму житла, -

В С Т А Н О В И В :

В травні 2023 року ОСОБА_1 пред`явив позов до виконкому Ужгородської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму житла.

Свої вимоги мотивував тим, що 06 січня 2023 року між ОСОБА_2 (батьком позивача) та Ужгородською міською радою в особі виконкому Ужгородської міської ради було укладено договір найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира складається з двох кімнат житловою площею 42,50 м.кв.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 14 лютого 2023 року.

Позивач станом на дату смерті батька ОСОБА_2 , фактично (без реєстрації) проживав разом з ним, що підтверджується Актом про фактичне проживання особи без реєстрації від 05 квітня 2023 року та довідкою № 80 від 11 квітня 2023 року.

Факт наявності родинного зв`язку між позивачем ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим повторно від 21 серпня 2009 року.

21 квітня 2023 року, позивач ОСОБА_1 звернувся до виконкому Ужгородської міської ради із заявою про укладення договору найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 .

03 травня 2023 року виконком Ужгородської міської ради своїм рішенням № 232 відмовив у задоволенні заяви позивача у зв`язку з відсутністю реєстрації його місця проживання за вказаною вище адресою місцезнаходження квартири, а також в порядку ст.13, ст.106 ЖК України, що підтверджується витягом з рішення Виконкому Ужгородської міської ради «Про укладення договорів найму житлового приміщення» від 03 травня 2023 року № 232.

Посилаючись на вказані обставини, позивач вважає вказану вище відмову відповідача щодо укладення з ним договору найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 неправомірною та такою, що становить порушення його законних прав та інтересів. Фактично проживаючи у вказаній квартирі, позивач позбавлений можливості здійснити реєстрацію свого місця проживання, укласти договір найму житла. Тривалий час проживання особи в житлі, на його переконання, є достатньою підставою для того, що вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З огляду на це, позивач просить визнати за ним право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати виконком Ужгородської міської ради укласти з позивачем договір найму житла (а.с.1-5).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24 липня 2023 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право користування житлом у квартирі АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат житловою площею 42,50 м.кв.

Зобов`язано виконком Ужгородської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира складається з двох кімнат житловою площею 42,50 м.кв.

Вирішено питання про судові витрати (а.с.32-35).

На це рішення виконком Ужгородської міської ради подав апеляційну скаргу. Апелянт зазначає, що позивач міг обрати собі інше місце постійного проживання. Доказів відсутності у нього іншого майна в матеріалах справи немає. Місцевим судом встановлено обставини тривалого проживання актом фактичного проживання особи без реєстрації від 05.04.2023 року та довідкою від 11.04.2023 року № 80, що, на переконання відповідача, є недостатнім для визнання права користування житлом. У зв`язку з цим апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позову відмовити (а.с.37-42).

У судове засідання в апеляційній інстанції учасники справи не з`явилися, хоча були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином.

Від представника позивача Костякова Д. В. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та їх представника.

Дослідивши зібрані у справі матеріали, колегія суддів прийшла до висновків, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з таких підстав.

Згідно статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Статтею 61 ЖК України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

За змістом статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України).

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 грудня 2019 року у справі № 201/9899/17, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

З матеріалів справи слідує, що 06 січня 2023 року між ОСОБА_2 (батьком позивача) та Ужгородською міською радою в особі виконкому Ужгородської міської ради було укладено договір найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира складається з двох кімнат житловою площею 42,50 м2.

Факт укладання даного договору підтверджується витягом з рішення Виконкому Ужгородської міської ради від 28 грудня 2022 року № 644 та типовим Договором найму житла в будинках державного і комунального фонду від 06 січня 2023 року.

Факт наявності родинного зв`язку між позивачем ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим повторно від 21 серпня 2009 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 14 лютого 2023 року.

Позивач станом на дату смерті батька ОСОБА_2 , фактично (без реєстрації) проживав разом з ним, що підтверджується Актом про фактичне проживання особи без реєстрації від 05 квітня 2023 року та довідкою № 80 від 11 квітня 2023 року.

21 квітня 2023 року, позивач ОСОБА_1 звернувся до виконкому Ужгородської міської ради із заявою про укладення договору найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 .

03 травня 2023 року виконком Ужгородської міської ради своїм рішенням № 232 відмовив у задоволенні заяви позивача у зв`язку з відсутністю реєстрації його місця проживання за вказаною вище адресою місцезнаходження квартири, а також в порядку ст.13, ст.106 ЖК України, що підтверджується витягом з рішення Виконкому Ужгородської міської ради «Про укладення договорів найму житлового приміщення» від 03 травня 2023 року № 232.

Відмова відповідача щодо укладення з позивачем договору найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 , є неправомірною та такою, що становить порушення його законних прав та інтересів.

Фактично проживаючи у вказаній квартирі, позивач позбавлений можливості здійснити реєстрацію свого місця проживання та укласти договір найму житла.

Тривалий час проживання особи в житлі є достатньою підставою для того, що вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Позивач як особа, що постійно проживала разом з померлим наймачем житлового приміщення ОСОБА_2 та як повнолітній член його сім`ї має такі ж права та обов`язки щодо найму вказаного житлового приміщення, як і його померлий батько.

Відсутність факту реєстрації позивача за адресою квартири АДРЕСА_1 не є та не може бути достатньою та правомірною підставою для відмови з боку відповідача в укладенні з ним договору найму житла.

Обставини тривалого проживання позивача за вказаною адресою підтверджуються письмовими доказами: Актом про фактичне проживання особи без реєстрації від 05 квітня 2023 року та відповідною довідкою №80 від 11 квітня 2023 року.

Таким чином, позивач набув право користування спірною квартирою нарівні з наймачем, оскільки був вселений до неї як член сім`ї померлого наймача. Захистити своє право у позасудовому порядку позивач позбавлений можливості, а отже право останнього порушене та підлягає захисту в судовому порядку.

Вирішуючи справу суд першої інстанції правильно встановив усі фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку та виходив з обґрунтованості позову.

За цих обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування не має.

Враховуючи наведене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу виконкому Ужгородської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 травня 2025 року.

Головуючий

Судді