МЕТАЛУРГІЙНИЙ РАЙОННИЙ СУД
Справа № 210/1066/25
Провадження № 2/210/726/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 травня 2025 року

Металургійний районний суд міста Кривого Рогу у складі:

головуючого-судді: Вікторович Н.Ю.,

за участі секретаря судового засідання: Біди А.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: Полєтаєва І.О.,

відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири, -

В С Т А Н О В И В:

25 лютого 2025 року адвокат Полєтаєв І.О. звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири, та просив суд визнати право власності ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частку квартири загальною площею 43,24кв.м., житловою площею 29,3кв.м., адреса нерухомого майна: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що позивач по справі ОСОБА_1 є мамою ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойового завдання в районі с. Миколаївка Береславського району Херсонської області. Позивач по справі є спадкоємцем ОСОБА_3 . Під час ознайомлення представника позивача з матеріалами справи №210/2439/24 був виявлений договір купівлі-продажу квартири від 24.06.2016 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який був посвідчений Лосінець С.М. приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області та зареєстрований в реєстрі за №674, за яким відповідач прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 10.07.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.09.2021 року у справі №210/3989/21 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано. 13.02.2025 року позивач, через свого представника звернулась до ОСОБА_5 приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/2 квартири АДРЕСА_2 . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.02.2025 року ОСОБА_5 приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області відмовив ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії з видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири, підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії нотаріус зазначив неподання правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно. У зв`язку з чим, посилаючись на вимоги ст.ст.1220, 1222, 1268, 1216, 1218 ЦК України, ст.ст.60, 61, 368, 392 СК України, представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою суду від 27 лютого 2025 року відкрито провадження по вказаній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.25).

20 березня 2025 року на адресу суд від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначила, що дійсно спірна квартира була придбаної нею з ОСОБА_3 в шлюбі, а тому вона не заперечує проти задоволення заявлених позовних вимог. В частині заявлених позивачем та її представником для відшкодування витрат на правову допомогу просила відмовити у задоволенні позову, оскільки, вона жодним чином не перешкоджала позивачу у реалізації права на спадщину за законом, а звернення позивача до суду з вказаним позовом обумовлено відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності на частку квартири у зв`язку з ненаданням оригіналів правовстановлюючого документу.

Ухвалою суду від 16 квітня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.59).

Присутні у судовому засіданні позивач та її представник просили суд позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обґрунтування наведені у позовній заяві.

Присутня у судовому засіданні відповідач позов визнала у повному обсязі, однак, просила суд відмовити в стягненні витрат на правову допомогу, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Заслухавши пояснення учасників по справі, дослідивши матеріали справи, враховуючи визнання позову відповідачем, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , про що відділом РАЦС 27 лютого 1980 року складено актовий запис №6, батьками ОСОБА_3 зазначені: батько - ОСОБА_6 , мати - ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 27.02.1980 року (а.с.9).

10 липня 2015 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 , про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області було складено відповідний актовий запис №435. Після державної реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на ОСОБА_8 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 10 липня 2015 року (а.с.14).

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 10 липня 2015 року Жовтневим в відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 435, розірвано (а.с.14 зворот - 16).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, про що 26 квітня 2022 року Металургійним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було складено відповідний актовий запис №1102, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 26 квітня 2022 року (а.с.9 зворот).

24 червня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лосінець С.М. та зареєстровано в реєстрі за №674. Відповідно до п.1.1 вказаного договору продавець передає у власність, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_2 (а.с.11-12).

Вказані обставини підтверджують, що відповідачем 24 червня 2016 року було придбано квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга ст.364 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Враховуючи, що спірна квартира придбана відповідачем в період перебування в шлюбі з ОСОБА_3 , суд вважає, що вказане майно є спільним сумісним.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа (фізична, юридична) має конституційне право на судовий засіб захисту. Відповідно до ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до п.23 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Нормою ст.41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За частиною другою ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом встановлено, що позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (а.с.10).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.02.2025 року ОСОБА_5 приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області відмовив ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії з видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири, підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії нотаріус зазначив неподання правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно (а.с.17 зворот - 18).

Відповідно до ст.67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, а тому за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину не підлягають судовому розглядові. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися в суд за правилами позовного провадження.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Згідно з вимогами ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою ст.206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно положень абзацу 3 пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Зважаючи, що відповідачем визнано заявлені позовні вимоги, приймаючи до уваги те, що позивач є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 , однак, оформити право власності на вказане спадкове майно не має можливості, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки вони законні, обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи.

Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України уразі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».

Відповідно до ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір»,у разі, зокрема укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керуючись ст.141 ЦПК України, беручи до визнання відповідачем позовних вимог, вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню 50% витрати зі сплати судового збору за звернення до суду з вказаним позовом, у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.

Згідно з ч.2 ст.137 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, за приписами ч.3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу за наданні послуги до суду позивачем надано Договір №1-21/12/2023 про надання правової допомоги від 21.12.2023 року, квитанціями до прибуткових касових ордерів №49 від 06.03.2025 року в розмірі 2000грн., №60 від 22.03.2025 року в розмірі 1000,00грн., №61 від 22.03.2025 року в розмірі 2000,00грн., №81 від 09.04.2025 року в розмірі 5000,00грн., №98 від 13.04.2025 року в розмірі 2000,00грн., №101 від 15.04.2025 року в розмірі 500,00грн., №102 від 15.04.2025 року в розмірі 1500,00грн.

Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 року №13-рп/2000, від 30.09.2009р. №23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009р. №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно з ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.10.2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26.02.2015р. у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема, неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними (постанова Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у справі №466/4361/20, провадження № 61-360св24).

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що відповідач заперечує проти стягнення витрат на правову допомогу, позов визнаний відповідачем в частині заявлених позовних вимог про визнання права власності, фактично проведено два судових засідання з розгляду вказаної справи, наданими представником позивачки доказами не підтверджуються понесені ним витрати на юридичну допомогу саме у розмірі 14 000грн., оскільки з поданих доказів неможливо встановити, які саме послуги були надані адвокатом у межах розгляду вказаної справи, так як відсутній детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання юридичної допомоги на вказану суму. При цьому, таких доказів, які б підтверджували кількість відпрацьованого часу адвокатом для надання юридичної допомоги ОСОБА_1 , або здійснення ним витрат, необхідних для надання юридичної допомоги у межах розгляду вказаної справи, не було надано.

З урахуванням наведеного, оцінюючи об`єктивно складність цієї справи, предмет спору з урахуванням ціни позову за майновими вимогами, задоволення судом позовних вимог, враховуючи, визнання відповідачем позову в частині предмету спору; з огляду на приписи п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, суд вбачає наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача у даній справі витрат на правничу допомогу, а саме у розмірі 3 000грн. 00коп., що відповідає критерію реальності та розумності, та є співмірним, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг, а відтак позовні вимоги в частині стягнення професійної правничої допомоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.4, 12, 76-81, 83, 206, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, ст.ст.321, 328, 392, 1218, 1220, 1221, 1223, 1261 ЦК України, ст.ст.60, 61, 70 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири, - задовольнити частково.

Визнати право власності ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частку квартири загальною площею 43,24кв.м., житловою площею 29,3кв.м., адреса нерухомого майна: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , 50 відсотків суми сплаченого судового збору за звернення до суду з вказаним позовом, що становить грошову суму у розмірі 605,60грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Зобов`язати ГУК в Дніпропетровській області повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 % сплаченого судового збору в сумі 605,60грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок), який було сплачено згідно платіжної інструкції №16 від 23.02.2025 року.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00грн. (три тисячі гривень).

В іншій частині в задоволені позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду через Металургійний районний суд міста Кривого Рогу протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 22 травня 2025 року.

Суддя: Н. Ю. Вікторович