Справа № 544/1032/25
пров. № 2/544/441/2025
Номер рядка звіту 43
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 травня 2025 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючої судді Сайко О.О.,

за участі секретаря Костенко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду по вул. Соборній, 41, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив стягнути з Держави Україна через Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області за рахунок коштів Державного бюджету, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завдану внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності.

Позовні вимоги обґрунтував тим, 08.06.2024 року відносно ОСОБА_1 поліцейським 1 взводу 1 роти 1 батальйону ППП в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області сержантом поліції Березою Євгенієм Олександровичем було винесено постанову серії ЕНА № 2346537 від 08.06.2024 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в атоматичному режимі, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП. Не погоджуючись із правомірністю винесеної постанови серії ЕНА № 2346537 від 08.06.2024 року про вчинення адміністративного правопорушення у встановленому законом порядку Позивач звернувся до Пирятинського районного суду Полтавської області з позовною заявою про визнання протиправною та скасування вказаної постанови. Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 серпня 2024 року у справі №539/2493/24 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову поліцейського 1 взводу 1 роти 4 батальйону УПП у м. Біла Церква та Білоцерківському районі Управління патрульної поліції в Київській області Департаменту патрульної поліції, сержанта поліції Берези Євгенія Олександровича серії ЕНА №2346537 від 08.06.2024 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 cт. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340 грн, закривши провадження у справі. Рішенням Другого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2024 року у справі №539/2493/24 рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 19.08.2024 по справі № 539/2493/24 змінено з підстав та мотивів задоволення позову. В іншій частині рішення залишено без змін. Внаслідок незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності, що відбулося у результаті незаконних дій поліцейського 1 взводу 1 роти 1 батальйону ППП в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області сержанта поліції Берези Євгенія Олександровича, що полягало у винесенні відносно позивача постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БНА № 2346537 від 08.06.2024, яка була визнана протиправною та скасована, а провадження у справі закрите рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 серпня 2024 року у справі №539/2493/24, позивачу була заподіяна моральна шкода, для відшкодування якої він

звертається із даним позовом до суду.

На відеозаписі, що додається до позову, зафіксовано, як поліцейський неправомірно виносив постанову, близько години, змушуючи позивача та його сім`ю чекати та страждаючи від спеки та дискомфорту. Його маленька дитина весь час плакала, але поліцейські, на маючи взагалі розуміння та жалю, продовжували затягувати розгляд справи з метою винесення незаконної постанови. Позивач подав клопотання про перенесення розгляду справи, пояснивши, що не хоче, щоб його дитина зазнавала будь-яких страждань через цей процес. Його прохання було спрямоване виключно на захист її інтересів і уникнення зайвого стресу для неї. Однак, це клопотання було проігноровано, і жодних дій для його розгляду вжито не було. На іншому відеозаписі чітко видно, як він звернувся із клопотанням про перенесення розгляду справи. Причиною цього клопотання було бажання залучити адвоката для забезпечення його прав на кваліфікований юридичний захист. Проте, незважаючи на його прохання, ця вимога також була проігнорована, що, на думку позивача, порушує його права на справедливий розгляд справи. Ця ситуація завдала не лише фізичних, а й моральних страждань, адже такі дії, які мали б бути прикладом справедливості та верховенства права, стали для нього джерелом глибокого розчарування в правоохоронних органах, зокрема в особі Національної поліції України. Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 серпня 2024 року у справі №539/2493/24 позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено, проте це не покращило його психологічний стан після вищезазаначених подій. До того ж Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 серпня 2024 року у справі №539/2493/24, чим змусив його постійно звертатися до адвоката та продовжувати витрачати час та кошти на доведення своєї правоти та справедливості.

У зв`язку з незаконним притягненням позивача до адміністративної відповідальності, йому було заподіяно моральні страждання, які полягали у переживаннях щодо винесення стосовно нього постанови серії ЕНА № 2346537 від 08.06.2024 року. Дана ситуація та звинувачення в адміністративному правопорушенні вибило його з нормального життєвого ритму, для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану потрібний був час. Також спричинення моральних переживань було зумовлене страхом бути повторно зупиненим працівниками поліції з тих самих підстав або з інших, а також необхідністю доводити спочатку працівнику поліції свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, а потім у судових засіданнях доводити протиправність рішення про притягнення до адміністративної відповідальності; у порушенні нормального способу життя, оскільки він змушений був знайти адвоката, а також підлаштовувати особистий час для зустрічей зі своїм захисником та для відвідування судових засідань. Починаючи з 08.06.2024 року позивач перебував у процесуальному статусі «правопорушника», у постійній напрузі і пригніченому нервовому стані, вживав зусиль, щоб повернути своє чесне ім`я та репутацію, що постійно завдавало йому моральних та душевних страждань, матеріальної шкоди та невпевненості у завтрашньому дні. Такі незаконні дії принизили честь та гідність ОСОБА_1 через незаконне потрапляння до облікових баз Міністерства внутрішніх справ України, як особи правопорушника. Після таких дій поліцейського позивач втратив відчуття захищеності. Враховуючи вищезазначене, розмір заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої поліцейським 1 взводу 1 роти 1 батальйону ППП в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області сержантом поліції ОСОБА_2 внаслідок скоєння ними протиправних дій, позивач оцінює в 10 000 гривень, це сума, яка необхідна для того, щоб хоч якимось чином загоїти отримані душевні страждання та моральні переживання, які ОСОБА_1 отримав, а також відновити свій психічний та психологічний стан.

06.05.2025 відповідач Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області подав відзив на позов, у якому заперечує проти вимог позовної заяви, доводів у повному обсязі, вважає їх незаконними, необґрунтованими з наступних підстав. Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області, якого залучено до цієї справи в якості відповідача згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідач 2 діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Типовим положенням про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12.10.2011 №1280 «Про затвердження положення про територіальні органи Державної казначейської служби України» визначено, що Головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі є територіальними органами Державної казначейської служби України. Згідно з Типовим положенням, Відповідач є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Тобто, Відповідач 2 виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України. Водночас, відповідно до частини 2 статті 2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна. Так, згідно з частиною 2 статті 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад. Таким чином, Відповідач 2 жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдав (до того ж сам позивач не вказує на Відповідача2 як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Відповідач2 не повинен нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. У справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади їх посадовою або службовою особою, держава бере участь як відповідач через орган, діями якого заподіяно шкоду. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду, викладеному в постанові від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц. Крім того, Верховний Суд у постанові від 07.09.2022 у справі №641/4272/19 (застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справах № 242/4741/16-ц та № 641/8857/17) дійшов висновку про те, що у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем Казначейство або його територіальний орган. Враховуючи вищевказане, позивач обрав помилковий спосіб захисту своїх прав та безпідставно, всупереч судової практики, визначив відповідачем по справі Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області.

Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди. За результатами розгляду справи № 910/23967/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомості про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивачів разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, однак не в резолютивній частині рішення. Із змісту позовної заяви випливає те, що Відповідач 2 жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдав. В своїх обґрунтуваннях та доводах, що наведені в позовній заяві позивачем щодо відшкодування моральної шкоди, не доведено факту заподіяння моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, погіршенню стану здоров`я та його причино наслідковий зв`язок. У постанові від 12.09.2018 у справі № 335/11779/16-ц Верховний Суд вказав, що сама лише наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так-як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Безпідставними також є посилання позивача на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». З аналізу його норм права слідує, що працівники батальйону патрульної поліції не мають права на проведення оперативно-розшукової діяльності, оскільки таким правом наділені виключно підрозділи кримінальної та спеціальної поліції до складу яких, патрульна поліція не відноситься. Таким чином, вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення. Позивач не надав доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, не мають свого підтвердження, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідач Департамент патрульної поліції 13.05.2025 направив через систему «Електронний суд» відзив на позов, у якому зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом, виходячи з наступного. Позивачем не надано жодних належних доказів наявності моральної шкоди у розмірі 10000 гривень. Позивачем жодним чином не доведено, в чому саме виражались протиправні дії, грубе порушення поліцейського та моральне страждання. Позивач стверджує, що дії поліцейських є безпідставними, тоді як він знаходився в громадському місці під час дії комендантської години у п`яному вигляді без документів, що посвідчували б його особу. Позивачем не надано жодних доказів наявності вини відповідачів у спричиненні моральної шкоди та наявності такої шкоди.

Враховуючи положення частини 1 статті 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» та ч. 3 ст. 13 Закону України "Про Національну поліцію", працівники полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції не проводили та не можуть проводити жодної оперативно-розшукової діяльності, оскільки цим правом наділені виключно підрозділи кримінальної та спеціальної поліції до складу яких патрульна поліція не відноситься. В той же час, пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону визначено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт.

Аналіз нормативно-правових актів дає змогу дійти висновку, що відшкодування шкоди у разі закриття справи про адміністративне правопорушення настає виключно у випадках здійснення своїх владних повноважень спеціальним суб`єктом визначеним цим Законом (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду) та виключно у випадках можливого застосування до особи за наслідком розгляду справи про адміністративне правопорушення, адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту чи виправних робіт.

Таким чином, вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення. Позивач не надав доказів на підтвердження отримання ним моральної шкоди. На підставі вище викладеного мотиви позову обґрунтовуються та зводяться до загальних фраз і не підкріплюються жодними доказами.

У відповіді на відзив Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області позивач звернув увагу, що позовних вимог про стягнення відповідних коштів саме з органів Держаної казначейської служби, як про це вказує Відповідач 2 немає. Позивач просить стягнути вказану суду безпосередньо з Державного бюджету України і вимог, щодо відшкодування шкоди з органів Державної казначейської служби, як безпідставно вказує Відповідач 2 - немає. Відшкодування моральної шкоди позивачу має здійснюватися через стягнення грошових коштів за рахунок Держави Україна, шляхом списання таких коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. Підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення чинним рішення суду порушення законного порядку притягнення позивача до адміністративної відповідальності, внаслідок чого йому були завдані душевні страждання.

У відповіді на відзив Департаменту патрульної поліції позивач звернув увагу, що у відзиві Відповідача 1 викладено правову позицію, яка не відповідає предмету та суті адміністративної справи. Зокрема, відповідач аргументує законність винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності посиланням на частину 1 статті 178 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка стосується вживання алкогольних напоїв у громадських місцях або перебування в стані алкогольного сп`яніння. Водночас, на позивача було винесену постанову про притягнення до відповідальності зовсім за інше правопорушення, передбачене статтею 122 КУпАП, а саме за перевищення встановленої швидкості руху, порушення дорожніх знаків, вимог зупинки, стоянки, а також інших правил дорожнього руху. Тобто, відповідач посилається на норму, яка не стосується фактичного правопорушення, за яке було притягнуто позивача до адміністративної відповідальності. Це свідчить про те, що відповідач не ознайомився належним чином із позовною заявою, не розуміє обставин справи або навмисно подає відзив формального характеру, який не містить по суті жодного спростування викладених у позові обставин. Дана ситуація та звинувачення в адміністративному правопорушенні вибило його з нормального життєвого ритму, для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану потрібний був час. Також спричинення моральних переживань було зумовлене страхом бути повторно зупиненим працівниками поліції з тих самих підстав або з інших, а також необхідністю доводити спочатку працівнику поліції свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, а потім у судових засіданнях доводити протиправність рішення про притягнення до адміністративної відповідальності; у порушенні нормального способу життя, оскільки він змушений був знайти юриста, а також підлаштовувати особистий час для зустрічей з ним та для відвідування судових засідань.

Крім того наголошує, що згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 266/94 відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного накладення штрафу. Аналіз відповідних положень Закону № 266/94 дає підстави виснувати, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом із скасуванням постанови про накладення штрафу, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Компенсація моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного постановою про притягнення до адміністративної відповідальності. Таким чином, твердження Відповідача 1, стосовно необґрунтованості Позивачем завданням йому моральної шкоди у зв`язку із закриттям справи про адміністративне правопорушення через відсутність складу не є достовірною та правомірною. Підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення чинним рішення суду порушення законноґо порядку притяґнення позивача до адміністративної відповідальності, внаслідок чоґо йому були завдані душевні страждання.

Як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини «заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р .) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), скарга Ns 4171/04, § 20 березня). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Розмір компенсації зазвичай становить 2 000 - 5 000 євро. Позивач визначив розмір спричиненої йому моральної шкоди в суму 10 000 грн, враховуючи витрати для відновлення своєї честі та гідності у судовому порядку.

Департамент патрульної поліції подав заперечення на відповідь на відзив позивача, у якому зазначив, що позивач ніяким чином не підтверджує перенесені ті чи інші моральні страждання та не надає доказів про звернення за допомогою до відповідних спеціалістів наприклад до лікаря психолога чи інших, а звернувся до суду виключно з мотивом заробітку та безпідставного збагачення. Позивачем не надано жодних доказів наявності вини відповідачів у спричиненні моральної шкоди та наявності такої шкоди.

У судове засідання позивач не з`явився, направив заяву про розгляд справи без його участі на підставі наявних матеріалів справи.

Представник відповідача - Департаменту патрульної поліції у судове засідання не з`явився, у поданих заявах просив проводити справу слухати без участі його представника.

Представник відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом встановлено, що 08.06.2024 року відносно ОСОБА_1 поліцейським 1 взводу 1 роти 1 батальйону ППП в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області, сержантом поліції Березою Євгенієм Олександровичем, було винесено постанову серії ЕНА № 2346537 від 08.06.2024 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в атоматичному режимі, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі ОСОБА_1 08.06.2024 о 16.53 год. в м. Біла Церква по вул. Київській, 96, керуючи транспортним засобом MITSUBISHI OUTLANDER НОМЕР_1 перевищив максимальне обмеження швидкості руху, дозволене в населеному пункті, а саме 50 км/год, рухався зі швидкістю 76 км/год, чим перевищив максимальне обмеження швидкості руху на 26 км/год., чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП.

Позивач оскаржив у порядку Кодексу адміністративного судочинства України вказану постанову патрульного поліцейського. Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 серпня 2024 року у справі №539/2493/24 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову поліцейського 1 взводу 1 роти 4 батальйону ПГІП ум, Біла Церква та Білоцерківському районі Управління патрульної поліції в Київській області Департаменту патрульної поліції, сержанта поліції Берези Євгенія Олександровича серії ЕНА №2346537 від 08.06.2024 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 cт. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340 грн, закривши провадження у справі. Рішенням Другого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2024 року у справі №539/2493/24 рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 19.08.2024 по справі № 539/2493/24 змінено з підстав та мотивів задоволення позову. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с. 11-16).

Скасовуючи постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП та закриваючи провадження у справі, суд зазначив, що суду не надано достатніх та вагомих доказів вини у інкримінованому позивачу правопорушенні, що в свою чергу ставить під сумнів правомірність винесення оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі, а тому постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає скасуванню у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, в діях позивача.

На переконання суду інспектором не було вжито жодних дій щодо надання водію можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги. Такими діями інспектор порушив права особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності, тому, і порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, що є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР).

Згідно зі статтями 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі статті 1174 ЦК України, відшкодовується державою.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) викладений правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження №61-15393св18) зазначено, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання щодо нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР, є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20, від 26 серпня 2020 року № 544/964/18, від 01 липня 2020 року у справі № 347/1977/17, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення накладеного штрафу.

Отже, підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 серпня 2024 року порушення законного порядку та підстав притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, внаслідок чого йому були завдані душевні страждання, тому у цьому випадку застосовуються визначені статтею 1174 ЦК України загальні підстави цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, та положення статті 1167 ЦК України.

Посилання відповідачаДепартаменту патрульної поліції на висновки, які викладенні у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року № 312/262/18 (провадження № 61-14401св19), є помилковими з урахуванням того, що викладені в ній висновки є не релевантними спірним правовідносинам, а саме: у зазначеній справі предметом судового розгляду був факт складання уповноваженою особою поліції протоколу про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі відносно позивача в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення у порядку КУпАП, а в даній справі уповноваженою особою поліції уже прийнято постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності з накладенням штрафу за адміністративне правопорушення, скасування якої в порядку КАС України тягне за собою обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру у вигляді відшкодування шкоди.

З огляду на викладене, доводи відповідачів про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди з підстав недоведеності спричинення йому такої шкоди, внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, та причинно-наслідкового зв`язку між діями уповноваженої особи Управління патрульної поліції у Київській області та заявленою моральною шкодою, є необґрунтованими.

Доводи представника Департаменту патрульної поліції у відзиві на позов про те, що патрульна поліція в м. Біла Церква не є тим органом, до дій якого підлягають застосуванню Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», і тому у задоволенні позову слід відмовити, суд відхиляє, враховуючи наступне.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (пункт 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, пункт 33 постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16).

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі ДКСУ) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2020 року в справі № 818/607/17, від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17, від 12 січня 2022 року в справі № 953/2593/20 (провадження № 61-7954св21).

Відповідно до пункту 1 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Департамент патрульної поліції є органом Національної поліції, що має статус юридичної особи.

Аналіз наведених вище положень чинного законодавства свідчить про те, що у справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, держава може брати участь через орган, діями посадової особи якого завдано шкоду.

Таким органом державної влади у спірних правовідносинах є Департамент патрульної поліції.

Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то суд виходить із такого.

Позивач просив стягнути з Держави Україна на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Розмір шкоди позивач мотивував тим, що дана ситуація та звинувачення в адміністративному правопорушенні вибило його з нормального життєвого ритму, для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану потрібний був час. Він змушений був знайти адвоката, а також підлаштовувати особистий час для зустрічей зі своїм захисником та для відвідування судових засідань. Починаючи з 08.06.2024 року позивач перебував у процесуальному статусі «правопорушника», у постійній напрузі і пригніченому нервовому стані, вживав зусиль, щоб повернути своє чесне ім`я та репутацію, що постійно завдавало йому моральних та душевних страждань, матеріальної шкоди та невпевненості у завтрашньому дні.

Відповідно до частини другої, третьої статті 23 моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 142/143/17 .

Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Суд вважає доведеним факт наявності моральної шкоди, що завдана позивачу провадженням у справі про адміністративне правопорушення, яка полягає у моральних переживаннях, почуття образи, емоційної напруги, інших негативних переживань, викликаних незаконним притягненням до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв.

Визначаючи розмір відшкодування за спричинену позивачу моральну шкоду суд враховує тривалість судового розгляду адміністративної справи з оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, необхідність зміни нормального життєвого стану, докладання додаткових зусиль, витрачання часу і коштів для доведеності своєї невинуватості, характер спричиненої шкоди, а саме, що вона спричинена постановою посадової особи патрульної поліції про накладення адміністративного стягнення; значення справи для сторони, а саме, що на потерпілого було накладено стягнення у вигляді штрафу; наслідки прийняття вказаного рішення, а саме, що з позивача стягнуто штраф у розмірі 340 грн, що не є значною сумою.

Відтак, керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що розмір компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду має складати 2 000 грн, що буде справедливою сатисфакцією потерпілому за прийняття неправомірного рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності. Зазначений розмір відшкодування цілком буде відповідати характеру спричиненої шкоди, глибині душевних страждань позивача та наслідкам, які настали для нього в результаті прийняття постанови про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

При цьому, суд бере до уваги відсутність об`єктивних доказів на підтвердження обґрунтування визначеного позивачем розміру грошової компенсації спричиненої моральної шкоди.

При вирішенні порядку відшкодування шкоди, суд враховує, що моральна шкода у визначеному розмірі 2000 грн повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

У частинах першій, шостій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки судовий збір із позивача судами не справлявся на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», то судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи згідно із статтею 141 ЦПК України слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. 6-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути із з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 28.05.2025.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області, місцезнаходження: 01196, м. Київ, площа Лесі Українки,1, ;

відповідач - Департамент патрульної поліції, місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, код ЄДРПОУ 40108646.

Суддя О.О.Сайко