ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/746/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області Литвинець Юлії Сергіївни на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення недоотриманої пенсії в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення недоотриманої пенсії, в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Померла ОСОБА_3 була отримувачем пенсії за віком. Згідно довідки ГУ ПФУ в Запорізькій області від 09.04.2024 року за життя ОСОБА_3 недоотримала пенсію за період з березня 2018 року по дату смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 на загальну суму 125 263,81 грн.

Спадкова справа за фактом смерті ОСОБА_3 була заведена 19.05.2021 року у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального органу Корой І.Ф., реєстраційний номер - 67669356. Було відкрито спадкову справу № 4/2021.

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 09.05.2024 року спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна, а саме - суми неотриманої в зв`язку зі смертю пенсії в розмірі 125 263,81 грн., яка належала спадкодавцеві - ОСОБА_3 , є її донька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За фактом оформлення спадщини позивачка 13.05.2024 року звернулася до ГУ ПФУ в Запорізькій області з заявою, на яку отримала від відповідача рішення від 17.05.2024 року № 55 про відмову у виплаті недоотриманої пенсії ОСОБА_1 за померлу ОСОБА_3 .

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на свою користь недоотриману пенсію ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 125 263,81грн., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.05.2024 року, зареєстрованого в реєстрі за №148.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 грошові кошти, набуті нею у порядку спадкування за законом у вигляді недоотриманої пенсії за життя ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 125 263,81 грн.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області Литвинець Ю.С. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги представник Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області посилається на те, що Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 788) передбачено, що призначення, відновлення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебувала на обліку в Приморському ПФУ в Запорізькій області та отримувала пенсію за віком. Пенсія виплачувалась за даними в підсистемі ППВП з 01.01.2016 по 30.04.2018 року.

Виплату пенсії ОСОБА_3 з 01.05.2018 року було призупинено у зв`язку з відсутністю інформації щодо реєстрації в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Пенсіонерці ОСОБА_3 у період з 01.05.2018 по 30.11.2020 (місяць смерті) пенсія не нараховувалась та не виплачувалась, оскільки за життя за поновленням виплати пенсії вона не зверталась.

Зазначає, що на запит приватного нотаріуса Корой І.Ф., який надійшов 08.04.2024 року, щодо суми недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), 09.04.2024 року відповідачем було надано довідку, де зазначено, що сума недоотриманої пенсії складає 125 263,81 грн.

15.05.2024 на адресу нотаріуса було направлено лист, в якому зазначено, що 09.04.2024 № 0800-0501-8/30127 була помилково надана інформація щодо суми недоотриманої пенсії на померлу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На дату формування довідки недоотримана пенсія відсутня, відповідно до ст. 46 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

13.05.2024 року позивач звернулась до відповідача із заявою про виплату недоотриманої пенсії ОСОБА_3 .

Рішенням від 17.05.2024 року позивачу відмовлено у виплаті недоотриманої пенсії за померлу ОСОБА_3 , оскільки період недоотриманої пенсії переглянуто за три роки з 12.05.2021 по 13.05.2024 року. Сума недоотриманої пенсії ОСОБА_3 відсутня.

Вважає, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до пункту 1 статті 46 вищевказаного Закону нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Датою звернення за отриманням пенсії у випадках смерті пенсіонерів є дата звернення осіб, які мають право на виплату недоотриманої пенсії.

У зв`язку з тим, що на день смерті ОСОБА_3 виплату пенсії було припинено, пенсія з 01.05.2018 не нараховувалась, тому розмір недоотриманої пенсії визначається відповідачем у відповідності до частини 1 статті 46 Закону України після звернення позивача з заявою про її отримання.

ОСОБА_3 з моменту припинення нарахування пенсії, тобто з 01.05.2018 по день смерті, не зверталася до відповідача із заявою про поновлення пенсійних виплат, тому за період з 01.05.2018 по 30.11.2020 (місяць смерті) управління їх не нараховувало.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Пономаренка О.О. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Крім того, представник Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області Литвинець Ю.С., будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи відповідно до вимог процесуального законодавства, надіслала на адресу апеляційного суду заяву з проханням розглядати справу без участі представника відповідача.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи відповідно до вимог процесуального законодавства, до апеляційного суду не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила.

Частиною першою статті 182 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Окрім того, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (частина перша статті 372 ЦПК України).

Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи, а саме, представник Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та ОСОБА_1 були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, та що скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), можливість розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.

Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності представника Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та Байбуріної Т.А. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Пономаренка О.О., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог ОСОБА_1 .

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За частиною 1статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України (стаття 1219 ЦК України).

За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини (стаття 1227 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" N 1058-IV від 09.07.2003 року, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.

За положеннями ст. 52 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну.

У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Зміст вказаних норм узгоджується із положеннями Закону України "Про пенсійне забезпечення" N 1788-XII від 05.11.1991 року, де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Положення частин другої, третьої статті 52 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.

Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми ч. 1 ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_1 ОСОБА_3 , що підтверджується копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого 15.06.2021 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 8122 від 15.06.2021 (а.с.11).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, яка складається з грошових виплат у вигляді недоотриманої пенсії померлого.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.05.2024, яке було видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корой І.Ф., спадкоємцем майна гр. ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дочка ОСОБА_1 та до складу спадщини входить недоотримана пенсія померлої у розмірі 125 263,81 грн. (а.с.14).

На момент видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус, визначаючи склад спадщини виходив із відомостей, які йому надав відповідач, а саме на підставі листа Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області 09.04.2024 за № 0800-0501-8/30127 розмір недоотриманої пенсії складає 125 263,81 грн.

Так, на запит приватного нотаріуса Корой І.Ф., який надійшов 08.04.2024 року, щодо суми недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), 09.04.2024 року відповідачем було надано довідку щодо недоотриманої пенсії ОСОБА_3 . У довідці зазначено, що ОСОБА_3 , перебувала на обліку в управлінні, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Залишилась недоотримана пенсія в сумі 125 263,81 грн. (а.с. 10).

Рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області від 17.05.2024 № 55 надано інформацію на підставі заяви ОСОБА_1 від 13.05.2024, що при розгляді прийнятих документів на виплату недоодержаної пенсії ОСОБА_3 переглянуто за три роки з 12.05.2021 по 13.05.2024. Сума недоотриманої пенсії ОСОБА_3 відсутня. Підстави для виплати ОСОБА_1 недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_3 відсутні (а.с. 13).

15.05.2024 на адресу приватного нотаріуса Корой І.Ф. було направлено лист, в якому зазначено, що 09.04.2024 №0800-0501-8/30127 була помилково надана інформація щодо суми недоотриманої пенсії на померлу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На дату формування довідки недоотримана пенсія відсутня відповідно до ст. 46 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 31).

Колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, який, встановивши, що позивач є спадкоємцем померлої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у встановленому законом порядку прийняла спадщину, загальний розмір недоотриманої померлою пенсії складає 125 263,681 грн., дійшов висновку, що позивач, як спадкоємець, набула право на отримання невиплаченої пенсії відповідно до положень статті 1227 ЦК України.

Встановленими обставинами та вищенаведеними нормами матеріального права спростовуються доводи апеляційної скарги провідсутність правових підстав для стягнення недоотриманої суми пенсії у порядку спадкування.

Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на правові висновки, викладені у наведених у скарзі постановах Верховного Суду, оскільки в указаних справах були встановлені інші фактичні обставини, порівняно з обставинами у цій справі.

За своїм змістом решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Докази та обставини, на які посилається представник Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області Литвинець Юлії Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 12 травня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко