справа № 209/1048/24
провадження № 2/208/227/25
РІШЕННЯ

Іменем України

11 березня 2025 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: Головуючого судді Похвалітої С.М., за участю секретаря судового засідання Шабельника Р.М., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору про надання послуг та відшкодування матеріальної і моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору про надання послуг та відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначає, що з 14.05.2023 року позивач ОСОБА_3 уклала усний договір про надання послуг з ОСОБА_4 на виконання робіт з монтажу крівлі на належному їй гаражі № НОМЕР_1 блок НОМЕР_2 у гаражно -будівельному кооперативі «Лівобережний-2» за адресою: АДРЕСА_1 . Після укладання вказаного правочину ОСОБА_4 було складено розрахунок вартість будівельних матеріалів необхідних для проведення робіт та попередньо погоджена приблизна вартість за виконання робіт ОСОБА_4 14.05.2023 р. За пропозицією ОСОБА_4 нею було передано грошові кошти в сумі 10 000,00 грн. готівкою взявши розписку, оскільки відповідач відмовився приймати безготівкові кошти через банк, посилаючись на необхідність розрахунку з постачальниками в готівковій формі. 17.05.2023 р. позивачка передала відповідачу грошові кошти в розмірі 7 000,00 грн. готівкою взявши розписку. Таким чином був проведений повний готівковий розрахунок у розмірі 17 000,00 грн. та досягнуто домовленість про початок монтажних робіт по крівлі гаражу до кінця травня 2023 року. 20.05.2023 р. відповідачем було приведено будівельні матеріали на суму 5 937 грн., крім того було обіцяно привезти ще матеріали та виконати будівельні роботи обумовлені договором до кінця травня 2023 року, але будівельні матеріали на залишкову суму 11 063,00 грн. не довіз, до роботи не приступив, і у червні 2023 року зник.

Внаслідок безвідповідальних дій відповідача у період з червня по серпня 2023 р. як зазначає позивач, зазнала сильних нервових переживань через те, що захворів її чоловік на початку червня та потребувалось дороге лікування. Крім того із за дій відповідача 11.08.2023 р. вона отримала гіпертонічний криз та вимушена була проходити медичне лікування на стаціонарі з 11.08.2023 по 18.08.2023 р., що негативно відобразилось на її здоров`ї тим самим примусило її прикладати додаткових зусиль для термінового пошуку відповідача.

09.11.2023 р. позивачка змушена була звернутись до відділу поліції Дніпровського району м. Кам`янське із заявою про шахрайські дії відповідача, але довідкою повідомлено про неможливість встановлення ознак правопорушення через відношення вказаних обставин до цивільно-правових відносин, які розглядаються судами першої інстанції.

Як зазначає позивачка, документами, що підтверджують виникнення спірних правовідносин між нею та відповідачем є будівельна смета та письмові розписки складені власноручно ОСОБА_4 про отримання ним грошові кошти від неї суми в розмірі 17 000,00 грн., а також надані ним пояснення в поліції та торгові накладні на придбані і доставлені матеріали для виконання робіт в розмірі 5 937,00 грн.

Стосовно морального відшкодування позивач зазначає, що 14.05.2023 р. у неї виникло право на відшкодування такої шкоди, внаслідок неотримання будівельних матеріалів та не надання виконавцем послуг замовнику, які були передбачені угодою сторін у вигляді розписок та будівельної смети. Таким чином вважає, що період прострочення відповідачем виконання послуг становить 245 днів доданих до них 3% річних від суми невиконаного зобов`язання 11 063 грн. та індекс інфляції за цей період, додаванням пені в розмірі подвійної ставки НБУ, що становить 14 366,38 грн.

Тому просить суд розірвати договір про надання послуг від 14.05.2023 року укладений між нею та ОСОБА_4 на виконання робіт з монтажу крівлі на належному ОСОБА_3 гаражі № НОМЕР_1 блок НОМЕР_2 у Гаражно-будівельному кооперативі «Лівобережний 2» (), що знаходиться за адресою: 51928 м. Кам`янське, б-р Незалежності. Стягнути з ОСОБА_4 на її користь завдані матеріальні збитки за не придбання будівельних матеріалів на виконання робіт з монтажу крівлі на належну їй гаражі за договором про надання послуг від 14.05.2023 в сумі 11063,00 грн., 3% річних 223,00 грн., індекс інфляції -142,18 грн. та пеню в розмірі подвійної ставки НБУ 2938,20 грн., а також моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. сплачену суму судового збору за подання позову 968,96 грн. і 484,48 грн. за клопотання про забезпечення позову, також витрати за отримання правової допомоги в сумі 5 000,00 грн. Всього стягнути 30 819, 82 грн.

17.01.2024 р. ухвалою суду відкрито провадження у справі.

В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити уточнені позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог, крім того до судового засідання надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що сторонами було досягнуто угоди щодо попередньої ціни робіт на суму 17 000 грн., але відповідач зазначає, що ціна робіт 25 200 грн. за умови сплати виконавцю 100% від вартості робіт в строк до 31.09.2023 р. Позивач не довів порушення умов договору з боку відповідача, таким чином не довів і правову підставу стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів за основною сумою боргу в розмірі 11 063,00 грн., таким чином відповідач зазначає, що ним не було порушено умови усного договору, укладеного з позивачем, оскільки не настали умови, виконання яких відповідач повинен був з 01.10.2023 р. приступити до виконання робіт, а саме позивач не передав йому передоплату в розмірі 25 200 грн. в строк до 31.09.2023 р. Відповідач зазначає, що з долучених до матеріалів видаткових накладних вбачає, що відповідач придбав матеріали для робіт на об`єкті на загальну суму 19 076,66 грн., що становить на 2 076,66 грн. більше ніж надала позивачка. Оскільки грошові зобов`язання не порушені, то і 3% річних, пеня та інфляційні витрати є безпідставними. Крім того грошова розписка, яку надала позивачка не відповідає вимогам до такої розписки, оскільки в ній не зазначено РНОКПП сторін, по батькові відповідача, позивач зазначила себе як « ОСОБА_5 », що не дозволяє встановити, що особа на ім`я « ОСОБА_6 » є позивачкою. Не зазначено дату отримання грошових коштів, а лише дату підписання розписки, на підставі якого договору написано цю розписку на які саме матеріали та з якою метою. Щодо стягнення моральної шкоди вважає, що позивач не довів наявність шкоди та її розмір, відсутні правові підстави для відшкодування.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що про укладений договір йому не відомо, позивачка скаржилась йому на ОСОБА_4 , просила йому дзвонити, оскільки останній не відповідав на її телефонні дзвінки. Придбаний товар бачив в гаражі, не являється фахівцем в покрівлі, але зазначив, що мастика була прострочена, а рулони старі. Саме ОСОБА_4 сказав йому, що товар не новий, обіцяв забрати товар та повернути кошти.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що з відповідачем знайомий 5 років, ОСОБА_4 просив його перевезти матеріали, з магазину винесли 4 рулони підложки та 4 рулони руберойду, рулони були нові, та одразу привезли в гараж, де їх зустріла жінка на ім`я ОСОБА_9 . Щодо домовленостей між сторонами не відомо.

Дослідивши матеріали цивільної справи, вивчивши докази по справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи є розписка, відповідно до якої ОСОБА_10 14.05.2023 р. - 10 000,00 грн. на матеріали та 17.05.2023 р. 7 000,00 грн. на матеріали.

Як вбачається з копії долученого розрахунку наданий позивачем, загальна вартість робіт та матеріалів складає 25 200 грн.(а.с.9).

Судом встановлено, що з 14 травня 2023 р., відповідач набув обов`язку виконати замовлену позивачем монтажну роботу, а позивач право вимагати її виконання у розмірі строки. Як зазначає позивач, відповідач повинен був розпочати роботи до кінця травня 2023 р. та закінчити до кінця травня 2023 р.,початком періоду прострочення строків виконання робіт позивач зазначає 01.06.2023 р., а отже не довів порушення умов договору з боку відповідача, таким чином не доведено підстави для стягнення суми 11063,00 грн. в свою чергу відповідачем не було порушено умов усного договору, оскільки не настали умови виконання яких відповідач повинен був з 01.10.2023 р. приступити до виконання робіт так, як відповідач не надав йому передоплату в розмірі 25200,00 грн. в строк до 31.09.2023 р.

На підтвердження своєї позиції позивачем долучено до матеріалів справи видаткові накладні № 2323 від 16.05.2023 р. на суму 5937,80 грн. та № 1126 від 16.05.2023 р. на суму 5937,80 грн.(а.с.10), при цьому позивач просить стягнути суму з відповідача в розмірі 11 063,00 грн., а зазначає, що передав відповідачу всього 17 000,00 грн. Однак з зазначених вище сум по видатковим накладним складає 11 876,60 грн. Зазначене спростовує твердження позивача, що відповідач поставив йому будівельні матеріали на суму 5 937,80 грн. Крім того, відповідач долучає копію товарного чеку від 16.05.2023 р., згідно якого придбано будівельні матеріали на суму 7 200 грн. (а.с.61). Отже відповідач придбав будівельні матеріали на суму 19 076,66 грн. з розрахунку (5 937,80 грн. +5 937,80 грн. + 7 200,00 грн.), а не на суму 5 937,80 грн., як зазначив позивач, тобто відповідач витратив ще і власні кошти на закупівлю будівельного матеріалу.

Відповідно до с. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За правилами частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За приписами статей 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 р. № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.208 року № 686/21962/18ц (провадження № 14-16цс18).

Отже оскільки відповідач не повинен був виконувати жодне грошове зобов`язання перед позивачем ( не зобов`язаний був сплачувати грошові кошти) натомість мав лише зобов`язання у разі виконання позивачкою певних умов, виконати грошові підрядні роботи на користь позивачки, зазначене виключає жодне порушення грошових зобов`язань відповідача перед позивачем, і відповідно нарахування 3% річних, пені та інфляційних витрат з боку позивачки.

За домовленістю між позивачем та відповідачем, за умови сплати позивачем на користь відповідача 100% передоплата за роботи та матеріали суми в розмірі 25 200, 00 грн. в строк до 30.09.2023 р., відповідач приступить до виконання робіт 01.10.2023 р., отже нарахування позивачем пені з 01.06.2023 р. є безпідставним, при цьому відсутні підстави для нарахування інфляційних витрат, 3% річних та пені, оскільки позивач не виконав вимоги усного договору та не перерахувала відповідачу 25 200, 00 грн.,тому початок виконання робіт відповідачем не настав.

Суд зазначає, що грошова розписка, яку надала позивачка не відповідає вимогам до такої розписки, оскільки в ній не зазначено РНОКПП сторін, по батькові відповідача, позивач зазначила себе як « ОСОБА_5 », що не дозволяє встановити, що особа на ім`я « ОСОБА_6 » є позивачкою. Не заначено дату отримання грошових коштів, а лише дату підписанні розписки, на підставі якого договору написано цю розписку на які саме матеріали та з якою метою.

В постанові Верховного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 133/1923/21 зазначено наступне: «Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц».

Крім того, в п. 44 постанови Верховного суду від 28.02.2024 р. у справі № 369/5625/16 зазначено: «Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання».

Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Єдиною підставою цивільно-правової відповідальності є скоєння цивільного правопорушення. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду, це наявність моральної шкоди як наслідок порушення особистих немайнових прав або посягання на інше нематеріальні блага; неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювану шкоди; причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодо; вина заподіювача шкоди.

В постанові Верховного Суду від 17.08.2023 р. у справі № 185/2356/23 зазначено, що «презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. Отже право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Таке право на відшкодування це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та через судовий розгляд отримати відповідну компенсацію.

В свої позовній заяві ОСОБА_3 не послалась на жодну правову норму, яка б передбачала стягнення моральної шкоди в спірних правовідносинах. При цьому в п. 35 постанови Великої палати Верховного суду від 20.11.2019 р.у справі № 210/3177/17 зазначено: у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясувати характер правовідносин сторін і встановити якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в яких випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяну цю шкоду».

Крім того, в п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди») зазначено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень: у випадках, передбачених нормами ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 31 Закону «Про інформацію», ст. 52 Закону «Про авторське право і суміжні права»; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» (ст. 4, 22) чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В постанові Верховного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 зазначено наступне: «Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

При цьому, надані позивачем медичні документи жодним чином не підтверджують наявність у позивача моральної шкоди, її розмір, а також причинний зв`язок її завдання з протиправними діями позивача.

Так, порушення умов усного договору, зі слів позивача відбулося 01.06.2023 року.

В той же час, в підтвердження начебто наявності у позивача моральної шкоди надано виписку № 10514/918 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого. Однак, за зазначеної виписки слідує, що позивач захворіла гостро, 11.08.2023 року вранці, у зв`язку із, зокрема, і підвищеним рівнем цукру (глюкози) в крові. В п. 7 Виписки також зазначено анамнез життя: Холецтстектомія, виразкова хвороба шлунку (багато років тому). Порушення толерантності до глюкози.

Отже, з зазначеної виписки суд приходить до наступних висновків: позивач хворіє на хронічні захворювання вже багато років, тому 11.08.2023 року в неї сталось загострення набутих раніше хронічних хвороб, а не виникнення моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача; позивач різко захворіла не відразу після начебто порушення з боку відповідача умов Договору, а через 2,5 місяці. Позивач не довела жодним доказом причинний зв`язок її хвороб, в тому числі тих, що виникли 11.08.2023 року, з протиправними діями позивача зазначено про це і в виписці. Хвороби, які лікувала позивачка, не відносяться ні до фізичного болю страждань, ні до душевних страждань, ні до приниження честі та гідності або ділової репутації. При цьому, на сторінці 7 позовної заяви позивачка зазначає, що, начебто зазнала сильних нервових переживань внаслідок протиправних дій Позивача, одна на підтвердження зазначених нервових переживань чомусь надала випис терапевта, який підтверджує наявність в неї хвороб внутрішніх органів, а не довідку невропатолога, психолога або психотерапевта, які займаються лікуванням нервових переживань (хвороб).

Всупереч ч.1 ст. 81 ЦПК України, позивач не надав суду належних та достатніх доказів на підтвердження того, що саме її страждання причинили моральну шкоду, оскільки в позовній заяві вона вказує, що зазнала сильних нервових хвилювань, в тому числі через хворобу чоловіка на початку червня та потребується дороге лікування, таким чином відповідач не має відношення щодо обставин та подій життя позивачки, які підтверджують факт заподіяння їй моральних страждань діями відповідача.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як роз`яснено в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які посилається сторона позивача як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що, відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору про надання послуг та відшкодування матеріальної і моральної шкоди слід відмовити в повному обсязі.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволені позову судовий збір по справі покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 9, 10, 12, 18, 76, 82, 84, 141, 263-265, 272, 353, 354 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору про надання послуг та відшкодування матеріальної і моральної шкоди, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Дніпровського Апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості сторін:

позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 (адреса: АДРЕСА_2

відповідач - ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 (адреса: АДРЕСА_3 )

Суддя Похваліта С. М.