ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/20902/24

Провадження № 22-ц/820/1002/25

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Кошельник В.М.

з участю: позивача ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 - адвоката Гуменюк А.П., представника ОСОБА_3 - адвоката Бринцевої С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/20902/24 за апеляційою скаргою ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , апеляційою скаргою ОСОБА_3 яка подана його представником - адвокатом Бринцевою Світланою Сергіївною, на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2025 року в складі судді Козак О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування виконавчий комітет Хмельницької міської ради про позбавлення батьківських прав.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційних скарг, суд

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_1 , як законний представник: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно їх синів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

На підтримання заявлених позовних вимог, позивач посилався, що 28 квітня 2001 року між ним та ОСОБА_4 був укладений шлюб, під час перебування в якому в них народилися діти: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2018 року шлюб, укладений між ними розірвано.

ОСОБА_1 вказував, що після розірвання шлюбу діти залишились проживати з ним, оскільки ОСОБА_4 добровільно участь в утриманні дітей не брала. Крім того, посилався позивач, що він був змушений звернутися до суду із позовом про стягнення аліментів з колишньої дружини на утримання їх дітей. Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 жовтня 2018 року стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення кожною дитиною повноліття з дня пред`явлення позову - 06 червня 2018 року. Вказане рішення було пред`явлене до примусового виконання у Перший відділ ВДВС у м. Хмельницькому. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів сума боргу зі сплати аліментів становить 190 609,00 грн., сума штрафу за 3 роки становить 95 304, 50 грн. - разом становить 285 913, 50 грн. Відповідачка з часу пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання жодного разу не сплачувала аліменти. Позивач вважав, що вказані дії можна розцінювати як умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків, оскільки відповідачу відомо про те, що її діти проживають з батьком і в силу ст.180 СК України на ній також лежить обов`язок у здійснення утримання дітей до досягнення ними повноліття, хоча б у формі сплати аліментів. Крім того, ОСОБА_4 також не бере участі у вихованні дітей. Всі ці обов`язки виконує лише він як батько дітей, фактично мати самоусунулась від виконання батьківських обов`язків щодо синів. Матеріально не утримує, не цікавиться навчанням, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, не спілкується з дітьми, не телефонує, не підтримує з дітьми родинних стосунків, що досить негативно впливає на синів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено, попереджено ОСОБА_4 , про необхідність змінити ставлення до дітей та покладено на орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради контроль за виконанням ОСОБА_4 батьківських обов`язків.

ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також ОСОБА_3 , через свого представника - адвоката Бринцеву С.С. подали дві окремі апеляційні скарги, вважають рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не прийнято до уваги всі обставини справи. Вказують, що суд не звернув уваги на той факт, що з 01 червня 2018 року і по сьогоднішній день ОСОБА_4 має борг по сплаті аліментів, такі дії свідчать про ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дітей, крім того, відповідачка жодного разу не з`являлася в судові засідання, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, а така пасивна поведінка свідчить про небажання та відсутність інтересу до життя дітей. Посилаються, що суд надав невірної оцінки показам позивача та свідка ОСОБА_9 , оскільки вони вказали, про байдуже ставлення до них матері, яка зрідка телефонує і питає як них справи і ще інколи просить старшого сина скинути їй кошти. Вважають, що суд надав невірної оцінки висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 29.11.2024 року № 3028/01-31 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 стосовно неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який є належним та допустимим доказом у справі.

Таким чином, вважають апелянти, що під час розгляду даної справи, судом було встановлено достатньо фактів, які в сукупності вказують на ухилення з боку матері від своїх обов`язків щодо виховання дітей, а отже в даному випадку є всі підстави позбавлення матері батьківських прав, яка фактично самоусунулася від своїх батьківських обов`язків відносно дітей.

ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також ОСОБА_3 та його представник - адвокат Бринцева С.С. просять скасувати заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, судом встановлено, що 28 квітня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_4 подружжя народився син - ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_5 син - ОСОБА_2 .

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2012 року шлюб між сторонами розірвано.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 жовтня 2018 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у розмірі 1000 гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення кожною дитиною повноліття з дня пред`явлення позову - 06 червня 2018 року, починаючи з 25.06.2018.

Неповнолітні діти проживають разом з батьком.

29 листопада 2024 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради надав висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_10 стосовно неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 став повнолітнім.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю.

Із положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України слідує, що суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Мамчур проти України» ("Mamchur v. Ukraine", заява №10383/09, рішення від 16 липня 2015 року, п. 100) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Також у рішенні від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» («Hunt v. Ukraine», заява №31111/04, п.п. 57-58) Європейський суд з прав людини вказав на те, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина другастатті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частинами 1, 2, 4 статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно з частинами другою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

У відповідності з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно із ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

У відповідності до п.п.15 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.03.2007, № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб,які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 12.09.2019 року у справі № 638/6919/16-ц).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема від 24.06.2020 року у справі № 344/6374/18, від 08.04.2020 року у справі № 645/731/18, від 29.01.2020 року у справі № 127/31288/18, від 29.01.2020 року у справі № 643/5393/17, від 17.01.2020 року у справі № 712/14772/17, від 25.11.2019 року у справі № 640/15049/17, від 24.04.2019 року у справі № 331/5427/17, від 13.03.2019 року у справі № 631/2406/15-ц.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У справі, що переглядається, позивач, звертаючись до суду з позовом, посилався на те, що відповідачка не бере участі у вихованні дітей, не цікавиться ними, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав.

Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання нею батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача.

Всупереч наведеним положенням ЦПК України позивач не надав достатніх, належних та переконливих доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_10 не бажає спілкуватися з дітьми, остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, тобто на підтвердження наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно двох синів, оскільки вказані твердження базується виключно на поясненнях позивача.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачка дійсно досить тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, належним чином не приймала участь у їх вихованні, однак вказані обставини не є безумовними та достатніми для позбавлення відповідачки, як матері дітей батьківських прав та застосування такого крайнього заходу впливу, оскільки простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав.

Крім того в судовому засіданні суду першої інстанції допитані ОСОБА_9 та ОСОБА_3 пояснили, що мати інколи телефонує дітям, цікавиться їхніми справами, однак не надає відповідної допомоги.

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При цьому, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21).

Як вбачається з наданого висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_10 , який наявний в матеріалах справи, органу опіки та піклування не надано інформації, яка беззаперечно підтверджує винну поведінку матері, свідоме та систематичне нехтування батьківськими обов`язками, ухилення від виховання і утримання дітей, попередження її про відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків, немає ніяких підтверджень, що позбавлення ОСОБА_10 батьківських прав змінить життя дітей на краще. Ухилення від виконання своїх обов`язків із виховання дітей повинно бути навмисним, коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки, змінити її в кращу сторону не бажає, нехтуючи при цьому найкращими інтересами дитини, не надано підтвердження того, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину. Фактично висновок базується лише на поясненнях самих дітей та характеристики на дітей зі закладів освіти, в яких не міститься інформація про участь матері у навчанні та вихованні дітей.

Крім того з висновку не вбачається чи викликалась на засідання органу опіки і піклування ОСОБА_4 чи надавала вона пояснення з приводу позбавлення батьківських прав, а якщо давала, то які саме.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову та попередження відповідача про необхідність зміни ставлення до дітей, є правомірними оскільки, незважаючи на те, що відповідач в певній мірі нехтувала своїми батьківськими обов`язками щодо своїх дітей, достатні підстави для застосування до ОСОБА_4 крайнього заходу впливу у виді позбавлення її батьківських прав стосовно двох неповнолітніх синів з врахуванням інтересів дітей, інтересів самої відповідачки, рішень Європейського суду з прав людини, судової практики Верховного Суду на даний час відсутні.

З вищевказаних підстав доводи апеляційних скарг про безпідставність висновків суду про відмову в позові в цій частині, наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей, так як вона не приймає участі у вихованні дітей досить тривалий час, не спілкується з ними, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, слід відхилити.

Як зазначено в мотивувальній частині постанови за встановлених судом обставин справи на даний час вказані обставини не є безумовними та достатніми для позбавлення відповідачки батьківських прав та застосування такого крайнього заходу впливу.

Крім того суд звертає увагу, що в разі, якщо відповідачка не змінить свого ставлення до дитини, позивач не позбавлений можливості повторно звернутись до суду з аналогічним позовом.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційних скарг не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Бринцевою Світланою Сергіївною, залишити без задоволення.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 травня 2025 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова