Справа № 478/256/25 Провадження № 2/478/177/2025
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

03 червня 2025 року смт. Казанка

Казанківський районний суд Миколаївської області, в складі:

головуючого судді ТомашевськогоО.О.,

за участі:

секретаря судового засідання ГригоренкоН.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження в залі судових засідань в с-щі. Казанка цивільну справу за позовом адвоката Руснакової Тетяни Анатоліївни, поданого в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2025 року адвокат Руснакова Т.А. звернулася до суду в інтересах ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, про визначення місця проживання дитини, де просила суд: визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 22.09.2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 16.07.2024 року. Від вказаного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який разом із батьком зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Шлюбні відносини фактично припинились у 2023 році та на початку 2023 року відповідачка виїхала за кордон та припинила спілкування з дитиною. 04.03.2025 року Казанківським районним судом Миколаївської області у справі № 478/229/25 видано судовий наказ про стягнення з відповідачки аліментів на утримання їх спільної дитини. Син фактично проживає з батьком, який здійснює його догляд та утримання.

Ухвалою суду від 19.03.2025 року провадження у справі було відкрито в порядку загального позовного порядку. Призначено підготовче судове засідання.

В ході підготовчого судового засідання на адресу суду надійшов висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 , за його місцем проживання, а саме: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 06.05.2025 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до розгляду по суті.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, згідно поданої заяви від 03.06.2025 року просили проводити розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

В судове засідання відповідачка не з`явилася. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялася за відомою суду адресою, а також за допомогою повідомлення у додаток «Viber» за відомим суду контактним номером телефону та шляхом публікації оголошення про виклик у судові засідання.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, згідно поданої заяви від 02.06.2025 року просила розглядати справу без її участі.

За змістом абзацу другого частини 1 статті 313 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.

Враховуючи те, що судом було використано всі можливості щодо належного сповіщення відповідачки про дату, час та місце судового засідання, з огляду на відсутність відомостей щодо зміни відповідачкою місця проживання чи фактичного її місця знаходження, спираючись на те, що на відомий суду контактний номер телефону відповідачки було направлено повідомлення про її виклик до суду, яке доставлено 07.05.2025 року о 14:05:06, а також з огляду на публікацію оголошення про виклик відповідачки до суду на офіційному сайті суду, суд приходить до висновку, що судовий розгляд справи може бути розглянутий без участі відповідачки.

Відсутність інших учасників справи, які повідомлялись належним чином про дату, час та місце судового засідання та які, подали заяви про розгляд справи без їх участі не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 22.09.2018 року до 16.07.2024 року, що вбачається з копії рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 16.07.2024 року у справі № 478/801/24.

У період шлюбу у сторін народилася дитина син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається з копії свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 виданого 30.07.2020 року Казанківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

На момент звернення до суду, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом із позивачем, що підтверджується актом підтвердження на предмет фактичного проживання б/д та б/н та актами обстеження умов проживання № 14 від 18.02.2025 року та б/н від 21.03.2025 року.

З досліджених актів щодо підтвердження фактичного проживання та умов проживання, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 разом із сином проживають спільно за адресою: АДРЕСА_1 в одноповерховому житловому будинку, який складається з трьох кімнат, коридору та веранди. Будинок належить батькові позивача. Дитина проживає з батьком в одній кімнаті, доглянута, забезпечена необхідними речами та меблями.

З наданих суду характеристик сільського голови від 15.10.2024 року № 02-15/961/2024та від 18.11.2024 року № 338/02-16/01 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в с. Володимирівка та характеризується за місцем проживання позитивно. Проживає разом із сином. Не працює.

З огляду на характеристику ДОП СПД № 1 ВП № 1 Баштанського РВП ГУНП в Миколаївській області від 13.11.2024 року № 5651/65/1-2024 також встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , характеризується позитивно, зокрема: спиртними напоями не зловживає, порушень громадського порядку не допускає, до адміністративної відповідальності не притягувався.

Згідно з довідкою сільського голови від 18.11.2024 року № 339/02-16/01 до складу сім`ї ОСОБА_1 входить син - ОСОБА_3 , 2020 р.н.

Як вбачається з характеристики сільського голови від 20.03.2025 року № 02-15/305/2025 ОСОБА_2 народилася в с. Володимирівка, має малолітнього сина ОСОБА_4 , характеризується позитивно на даний час на території громади не проживає.

Також судом встановлено, що на підставі заяви позивача Казанківським районним судом Миколаївської області було видано судовий наказ від 04.03.2025 року у справі № 478/229/25 за яким стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку з 05.03.2025 року.

Згідно з висновком комісії з захисту прав дитини Володимирівської сільської ради, затвердженого Виконавчим комітетом Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 25.03.2025 року № 26 видається доцільним визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 .

Досліджуючи зміст даного висновку, судом встановлено, що він ґрунтується на обставинах матеріалів цивільної справи, зокрема: змісту позовної заяви та матеріалах справи (характеристики, акти обстеження умов проживання дитини). Відповідачка не була залучена до участі у вирішенні питання щодо місця проживання дитини через неможливість зв`язатися із нею представниками служби у справах дітей.

Встановивши наведені обставини, суд враховує наступне.

Частинами 6, 8 статті 7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життяу суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою ВР України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того,щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою ст. 157 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України).

Відповідно до частини першої статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною першою та другою статті 161 цього Кодексу визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку,що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною, тому при визначенні місця проживання дитини, необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

При цьому, з аналізу наведених норм права суд також приходить до висновку, що саме наявність спору про місце проживання дитини між батьками є підставою для такого втручання судом у права та інтереси дитини та визначення місця її проживання.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

В той же час, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

За результатами судового розгляду судом встановлено наступні обставини справи, а саме, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають спільну дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу, сторони проживають окремо, син проживає із батьком, який звернувся до суду із даним позовом та просить суд визначити місця проживання дитини із ним.

Натомість, будь-яких обставин того, що між батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виник спір з приводу його проживання позовні вимоги не містять та судом за результатами оцінки обставин справи не встановлено.

У такому разі, суд враховує, що одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В свою чергу,учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 49, 265 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

З огляду на наведене, суд повторює, що згідно з частиною першою статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до абзацу другого пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Я встановлено судом за результатами розгляду справи, то фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживає і від якого мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання.

Після звернення батька дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідачка не подала до суду відзив на позовну заяву, у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом із собою не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із мамою суду не надала.

Не наведено відповідних обставин (що подібний спір між сторонами існує) й позивачем та зі змісту позову такі обставини не вбачаються.

Таким чином, встановлені обставини справи не дають підстав вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом з ним, між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки мати дитини - відповідачка не вимагала від батька дитини змінити її місце проживання, не порушувала в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом із собою, при вирішенні органом опіки та піклування питання про визначення місця проживання дитини відповідач участі не приймала.

Оцінюючи висновок служби у справах дітей щодо доцільності визначення місця проживання дитини з батьком суд враховує, що пунктом 72 Постанови КМ України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» передбачено, що відповідний висновок складається з метою розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини. Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.

Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею.

У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання (перебування) стосовно проведення обстеження його житлово-побутових умов і складення акта обстеження умов проживання. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, працівник якої проводить з ним бесіду.

Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини.

Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини.

Якщо встановлено, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, служба у справах дітей подає клопотання голові районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади про позбавлення таких батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.

Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Таким чином, відповідний висновок складається службою у справах дітей після: обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та перевірки зібраних доказів.

При цьому, інший з батьків, який проживає в межах іншої адміністративно-територіальній одиниці, для обстеження житлово-побутових умов зобов`язаний звернутися до служби у справах дітей за місцем свого проживання стосовно проведення обстеження його житлово-побутових умов і складання акту обстеження, в наступному надіслати його органу опіки та піклування за місцем проживання дитини, який проводитиме бесіду з батьком (матір`ю).

Виходячи зі змісту наданого суду висновку про доцільність проживання малолітньої дитини з батьком, то суд вважає, що такі висновки зроблено лише на підставі матеріалів цивільної справи та з огляду на зібрані позивачем характеристики, без фактичного залучення до участі у вирішенні питання щодо місця проживання дитини - його матері відповідачки, без оцінки доказів, без проведення співбесід із батьками. У висновку не вбачається оцінки такої вагомої обставини, як те, кому належить будинок де проживає дитина, та хто займається її фактичним утриманням, з урахуванням того, що його батько не працює та не має самостійного доходу. Факт того, що позивач не працює, взагалі не знаходить відображення та відповідної оцінки у наданому суду висновку.

За таких обставин, суд не може погодитись із висновком служби у справі дітей, як таким, що недостатньо обґрунтований.

Підсумовуючи наведені вище обставини та норми матеріального права, суд приходить до висновку, що зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому, той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.

Оскільки зі встановлених судом обставин не вбачається наявність спору між батьками з приводу місця проживання дитини, то суд приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно та його права або охоронювані законом інтереси на момент звернення до суду порушено не було, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в позові, тому судові витрати слід залишити за позивачем. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 141, 150, 160, 161 СК України, ст.ст. 2, 5, 10-13, 76-81, 89, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

Ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову адвоката Руснакової Тетяни Анатоліївни, поданого в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області про визначення місця проживання дитини.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 03.06.2025 року.

Суддя: