Справа № 466/3088/25
Провадження № 2/461/1892/25
УХВАЛА

09.05.2025 року місто Львів

Суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., отримавши та дослідивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до отця Катедрального собору Успіння Пресвятої Богородиці Ян Нікель, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дячук Олександр Анатолійович про визнання заповіту недійсним,

встановив:

I. Фактичні обставини справи, суть питання, яке вирішується судом

ОСОБА_1 звернуся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до отця Катедрального собору Успіння Пресвятої Богородиці Ян Нікель, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дячук Олександр Анатолійович про визнання заповіту недійсним.

Відповідно до прохальної частини позовної заяви, позивач просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком Олександром Анатолійовичем.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 07.04.2025 цивільну справу №466/3088/25, 2/466/1905/25 за позовом ОСОБА_1 до отця Катедрального собору Успіння Пресвятої Богородиці Ян Нікель, третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дячук Олександр Анатолійович про визнання заповіту недійсним передано за підсудністю до Галицького районного суду м. Львова.

Наведене рішення суду мотивоване тим, що позивач не вказує, що спір виник з приводу нерухомого майна, яке конкретно визначено в оспорюваному заповіті, а також місцезнаходження нерухомого майна на території Шевченківського району м. Львова не підтверджено документально, а тому у даному випадку застосуванню підлягають правила загальної підсудності за місцезнаходженням відповідача, визначені частиною першою статті 27 ЦПК України, а не правила виключної підсудності.

05.05.2025 цивільна справа надійшла до Галицького районного суду м. Львова.

06.05.2025 справу передано головуючому судді Стрельбицькому В.В.

Дослідивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до отця Катедрального собору Успіння Пресвятої Богородиці Ян Нікель, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дячук Олександр Анатолійович про визнання заповіту недійсним, приходжу до висновку, що таку слід повернути до Шевченківського районного суду м. Львова, виходячи з нижченаведеного.

II. Мотиви та висновки суду, а також положення закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 13 квітня 2022 року Верховного Суду у справі №373/118/20 зазначено наступне: «виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають з приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Якщо пред`явлено позов про право власності на кілька приміщень, розташованих у різних районах міста чи в різних містах, або позов про поділ спадкового майна, яке складається з кількох об`єктів нерухомості у різних місцевостях, тобто вимоги, для кожної з яких встановлено виключну підсудність, то позов пред`являється до одного із судів за вибором позивача, але за місцезнаходженням основної частини нерухомого майна, яка за своєю вартістю перевищує ті, що знаходяться в інших районах чи місцевостях. Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення».

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати вимогам, викладеним у ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України, а також вимогам ст. 177 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту ухвали судді Шевченківського районного суду м. Львова від 07.04.2025, справу вирішено скерувати за підсудністю через відсутність документального підтвердження місцезнаходження спірного майна. Однак, відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України, вказане є підставою для залишення позовної заяви без руху. Крім того, територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності (альтернативна та виключна). Таким чином, якщо спір відноситься до виключної підсудності, такий не може бути скеровано за підсудністю на загальних правил територіальної юрисдикції (підсудності) визначених ст.27 ЦПК України, оскільки це прямо суперечить нормам процесуального законодавства.

Також, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України, позовна заява, серед іншого, повинна містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Разом з тим, оцінюючи заяву на предмет дотримання вимог п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, викликає сумнів вірність зазначення адреси проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки за вказаною адресою розташований Латинський катедральний собор. Водночас, відповідно до ч.6-9 ст. 187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру. Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Однак, у матеріалах справи відсутні відомості з Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця проживання (перебування) відповідача. Також, відсутні відомості щодо реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування виконавчого органу міської ради на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Крім того, як вбачається з матеріалів судової справи, ухвалу судді Шевченківського районного суду м. Львова від 07.04.2025 було скеровано на електронну пошту ОСОБА_3 . Однак, відповідно до частин 6,7 ст.14 ЦПК України, адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Таким чином, довідка про доставку електронного листа на електронну пошту ОСОБА_3 , замість направлення ухвали до електронного кабінету не може свідчити про належне оповіщення позивача про ухвалення рішення щодо скерування справи за підсудністю. Отже, у справі відсутні належні відомості, які б підтверджували, що Шевченківським районним судом м. Львова скеровано справу не пізніше п`яти днів після закінчення строку на оскарження ухвали суду, як встановлено нормами ч. 3 ст. 31 ЦПК України.

Разом з тим, на підтвердження наявності предмета спору позивачем має бути долучено до матеріалів позовної заяви докази належності на праві власності спірного спадкового майна спадкодавцеві станом на день його смерті (Витяг з державного реєстру прав власності на нерухоме майно). При цьому в матеріалах позовної заяви відсутні відомості та/або докази, які підтверджують, що позивач/особа, яка надає правничу допомогу, здійснили всі залежні від них дії, спрямовані на отримання вказаного доказу, - що відповідає положенням статті 83 ЦПК України та є дотриманням п. 3, 5 ч. 3 ст. 175 , п. 3 ч. 1 ст. 176 ЦПК України.

Окрім того, неможливо залишити поза увагою те, що скеровані до суду матеріали не відповідають вимогам Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України затвердженої Наказом Державної судової адміністрації України 20 серпня 2019 року № 814 (у редакції наказу Державної судової адміністрації України від 17 жовтня 2023 року № 485). Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, позов ОСОБА_1 до отця Катедрального собору Успіння Пресвятої Богородиці Ян Нікель, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дячук Олександр Анатолійович про визнання заповіту недійсним, подано до суду шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд».

Відповідно до Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, а саме розділу VII. Формування і оформлення судових справ, документи судової справи (матеріали кримінального провадження) у паперовій формі підшиваються у спеціальну обкладинку, виготовлену друкарським способом (Додаток 5), у такому порядку: аркуш(-і) внутрішнього опису документів; документи, що надійшли до суду на розгляд (заява; позовна заява; супровідний лист з обвинувальним актом, клопотанням, документ про сплату судового збору тощо) разом із додатками та конвертом (у разі наявності); протокол автоматизованого розподілу судової справи; ухвала про залишення без руху / повернення заяви (у разі наявності); супровідний лист про надіслання копії ухвали про залишення заяви без руху / повернення заяви (у разі наявності); документи, що надійшли в порядку усунення недоліків (якщо позовну заяву було залишено без руху і недоліки щодо форми чи змісту позовної заяви позивачем усунуто), разом з конвертом (у разі наявності); ухвала (про відкриття / порушення провадження у справі; про призначення підготовчого судового засідання); протокол чи журнал (підготовчого) судового засідання; ухвала за результатами (підготовчого) судового засідання; копії повідомлень та інших листів, надісланих відповідно до ухвали за результатами (підготовчого) судового засідання, розписки про їх отримання; документи, що надійшли до суду на виконання ухвали за результатами (підготовчого) судового засідання, документи і клопотання, що надійшли з ініціативи учасників судового провадження та мають значення для провадження, судові рішення за результатами розгляду цих документів; інші документи, що були отримані під час розгляду справи; протокол (журнал) судового засідання; вступна та резолютивна частини судового рішення (за наявності); судове рішення; документи апеляційного провадження (підшиваються до справи відповідно до порядку формування судової справи, визначеного цією Інструкцією, - у хронологічному порядку відповідно до часу надходження документа до суду або створення документа судом); інші документи у хронологічному порядку.

Внутрішній опис судової справи (додаток 6) як засіб фіксування наявності документів та розміщення їх у справі здійснюється у матеріалах справи в паперовій формі на внутрішньому боці обкладинки і може бути продовжений на окремих аркушах, які з цією метою підшиваються до справи першими, та включає порядковий номер, реєстраційний індекс документу, дату, коротку назву документа, номер аркушів справи, примітки. Документи, зазначені в додатку до позовної заяви, апеляційної (касаційної) скарги або в іншому супровідному документі, в описі не перелічуються, але обов`язково зазначається про їх наявність згідно з переліком у додатку. Документ, що підтверджує відсутність додатка до позовної заяви, апеляційної (касаційної) скарги, долучається до справи.

У випадку прийняття суддею (суддею-доповідачем), у провадженні якого перебуває судова справа, рішення щодо розгляду (формування та зберігання) судової справи (матеріалів кримінального провадження) в електронній чи змішаній (паперовій та електронній) формі, формування матеріалів судової справи здійснюється у відповідній(их) формі(ах) (паперовій та/або електронній). До справ, розгляд яких вирішено здійснювати в електронній чи змішаній (паперовій та електронній) формі, застосовуються правила формування судової справи (матеріалів кримінального провадження) у паперовій формі. Усі документи, що підшиваються до судової справи, мають бути лише в одному примірнику. При цьому металеві скріплення (скріпки, біндери для паперу, скоби тощо) вилучаються з документів.

Всупереч наведеному, матеріали справи містять лише позовну заяву, протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями, ухвалу та довідку, що також відображено у внутрішньому описі судової справи здійсненому уповноваженим працівником Шевченківського районного суду м. Львова.

Водночас, як вбачається зі змісту позовної заяви, така містить додатки, які відсутні у матеріалах справи. Також, відсутній і акт, що підтверджує відсутність додатків, а відтак, такі не були долучені під час формування матеріалів судової справи, що у свою чергу є порушенням права особи на доступ до правосуддя.

Також, не може залишитися поза увагою й те, що серед перелічених додатків міститься ордер, який підтверджує повноваження Сампари Надії Миронівни діяти в інтересах ОСОБА_1 .

Оскільки, Шевченківським районним судом м. Львова, під час формування матеріалів справи не було долучено відповідного ордеру чи акту про його відсутність, то відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, це є підставою для повернення позовної заяви заявнику, оскільки має місце наявність підстав обґрунтовано вважати, що таку підписано особою, яка не має права її підписувати (не підтверджено відповідних повноважень).

У цій ситуації, безумовно, суд враховує положення процесуального законодавства щодо недопустимості спорів про підсудність. Натомість, за переконанням суду, наведені процесуальні положення не можуть бути використані як інструмент який перешкоджає реалізувати закріплене конституційне право позивача на звернення до суду за встановленою процедурою.

З огляду на викладене, розгляд даного позову Галицьким районним судом м. Львова призведе до порушення норм процесуального законодавства, оскільки відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду. Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності) (частина 1 статті 378 ЦПК України).

Крім того, враховую наступне.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку про те, що суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.

За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.ч.1, 2 ст.27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у пунктах 41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (ч.1 ст.30 ЦПК України).

Як наведено вище, згідно з положеннями ст.181 ЦК України, до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст.358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Згідно з пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об`єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 та 191 ЦК. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред`являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо).

Підставами скерування справи за підсудністю визначено те, що позивач не вказав, що спір виник з приводу нерухомого майна, яке конкретно визначено в оспорюваному заповіті, а також місцезнаходження нерухомого майна на території Шевченківського району м. Львова не підтверджено документально. Відтак, справа передана до суду за правилами загальної підсудності, тобто за місцезнаходженням відповідача, визначені частиною першою статті 27 ЦПК України.

В цьому контексті слід відзначити, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази виконання вимог ч. 1 ст. 187 ЦПК, щодо скерування та отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача, задля перевірки наявності законних підстав для скерування справи до належного суду. Також у справі відсутні дані щодо надання позивачу усунути недоліки, які перешкоджають розгляду справи в обраному саме ним суді.

Разом з тим, виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, а також до позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема, щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів (правочинів) щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, тощо.

Віднесення позовів до виключної підсудності здійснюється, виходячи із критерію їх виникнення з приводу нерухомого майна, навіть коли вимоги не заявлені безпосередньо відносно самого нерухомого майна.

Поняття «позови, що виникають з приводу нерухомого майна» є ширшим, ніж поняття «позови, де предметом спору є нерухоме майном», а тому правило вищевказаних норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно та речових (немайнових) прав на власне чи чуже нерухоме майно.

Відповідно до правил виключної підсудності, передбаченої частиною 1 статті 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Правила виключної підсудності мають пріоритет над правилами загальної підсудності.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року №5 роз`яснив, що до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Слід також відзначити наступне.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 лютого 2021 року (справа № 911/2390/18, провадження № 12-73гс20), за визначенням, що дає Академічний тлумачний словник української мови, словосполука «з приводу» означає «у зв`язку з чим-небудь», тому словосполучення «з приводу нерухомого майна» треба розуміти як будь-який спір у зв`язку з нерухомим майно або певними діями, пов`язаними з цим майном. Аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору. Отже, слід дійти висновку, що за правилами чинного ГПК України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Відповідна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 910/6644/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 910/10647/18.

Виключна підсудність це особливий вид територіальної підсудності, який забороняє застосування інших видів територіальної підсудності (загальної, договірної, альтернативної або підсудності пов`язаних між собою вимог). Це пояснюється особливостями справ, на які така підсудність поширюється, що направлено на створення сприятливих умов для розгляду справи й виконання судового рішення.

Тлумачення ч. 1 ст. 30 ЦПК України свідчить про те, що правила виключної підсудності застосовуються до будь-яких позовів, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно (виникненням, зміною, припиненням); позовів про недійсність договорів щодо такого майна та застосування наслідків недійсності договору; позовів з приводу невиконання умов договору, предметом якого є нерухоме майно.

Положення ч. 1 ст. 30 ЦПК України означають, що спір має розглядатися за правилами виключної підсудності, коли нерухоме майно, право власності на таке майно або інші вимоги, що стосуються нерухомого майна, є предметом спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі №902/919/17 роз`яснила, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. За змістом ч. 1 ст. 181 ЦК України, до нерухомого майна належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Отже, враховуючи підстави та предмет заявленого позову, з огляду на відсутність у матеріалах справи даних про набрання ухвали про передачу справи за підсудністю законної сили, поширення на правовідносини правил виключної підсудності на які вказав позивач, відсутність даних про виконання норм ч. 1 ст.187 ЦПК щодо отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача, законні підстави для прийняття до розгляду справи за правилами ст. 27 ЦПК відсутні.

Також, з огляду на відсутність у справі належних даних які свідчать про набрання ухвалою про передачу справи за підсудністю законної сили, зокрема з огляду на відсутність даних щодо скерування та отримання за встановленою процедурою відповідної ухвали позивачем, відсутні підстави застосування положень ст. 32 ЦПК України щодо обов`язку прийняття до провадження справи судом.

Водночас, з метою забезпечення позивачу ефективної можливості реалізувати право на доступ до правосуддя, вважаю за доцільне та необхідне роз`яснити позивачу (у тому числі протягом часу витраченого на доставку справи до суду) право на подачу до Шевченківського районного суду міста Львова доказів, матеріалів, заяв чи клопотань, які усувають недоліки та протиріччя щодо виключної підсудності справи обраної та наведеною даною стороною та зазначені у відповідному процесуальному рішенні щодо скерування справи до іншого суду.

Пунктом першим ч.1 ст.31 ЦПК України визначено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. Як наведено вище, суд також враховує, що відповідно до статті 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Таким чином, приходжу до висновку про відсутність законних підстав для прийняття справи до провадження та необхідність її скерування до належного суду.

Керуючись ст.ст. 27, 30, 31 ЦПК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод,

постановив:

позовну заяву ОСОБА_1 до отця Катедрального собору Успіння Пресвятої Богородиці Ян Нікель, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дячук Олександр Анатолійович про визнання заповіту недійсним передати на розгляд до Шевченківського районного суду м. Львова.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 09 травня 2025 року.

Суддя В.В. Стрельбицький