ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Никифоряка Л.П., Новікової Г.В.

за участю секретаря судового засідання: Триполець В.О., Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №202/18374/13-ц за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Дніпропетровського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» адвоката Борзенко Людмили Миколаївни на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Бєльченко Л.А., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 18 467,55 доларів США, з котрих: 10 655,60 доларів США заборгованість за основним боргом (кредитом); 2 654,72 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 140,65 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); 925,72 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування; 1 090,86 грн. пеня по простроченому основному боргу та прострочених процентах і суму сплаченого судового збору в розмірі 1 655,04 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2013 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Територіального відокремленого без балансового відділення І типу №10003/0422 філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України», задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Територіального відокремленого без балансового відділення І типу №10003/0422 філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором в розмірі 18 118,21 доларів США (еквівалент у гривні за курсом НБУ станом на 06 грудня 2012 року 144 818,85 грн.), яка складається із: заборгованості по кредиту в розмірі 10655,60 доларів США (еквівалент у гривні за курсом НБУ станом на 06 грудня 2012 року 85170,21 грн.), заборгованості по процентам в розмірі 3478,62 доларів США (еквівалент у гривні за курсом НБУ станом на 06 грудня 2012 року 27804,61 грн.), пені 3140,19 доларів США (еквівалент у гривні за курсом НБУ станом на 06 грудня 2012 року 25099,54 грн.), 3 % річних 843,80 доларів США (еквівалент у гривні за курсом НБУ станом на 06 грудня 2012 року 6744,49 грн.); стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Територіального відокремленого без балансового відділення І типу № 10003/0422 філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» суму сплаченого судового збору в розмірі 1 448 грн. 20 коп.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 червня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк для подання заяви про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Територіального відокремленого без балансового відділення 1 типу №10003/0422 філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2023 року відновлено втрачене провадження у справі №202/18374/13-ц за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Територіального відокремленого без балансового відділення І типу №10003/0422 філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , про стягнення грошових коштів в частині зібраних документів та заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2013 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2024 року відновлено втрачене провадження у справі № 202/18374/13-ц за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Територіального відокремленого без балансового відділення І типу № 10003/0422 філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , про стягнення грошових коштів в частині ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 травня 2018 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2024 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення по справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Територіального відокремленого безбалансового відділення 1 типу №10003/0422 філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено: скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2013 року, призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження.

Позивачем, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, в обґрунтування позову зазначено, що 12 липня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №153/07, за умовами котрого позичальнику надано кредит в розмірі 16 633,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,2% річних та комісійні винагороди в порядку, на умовах та строки, визначені цим Договором, з терміном остаточного погашення кредиту після 11 липня 2012 року.

АТ «Ощадбанк» на виконання умов пункту 1.3 кредитного договору здійснило надання кредиту шляхом купівлі національної валюти (гривні) через операційну касу банку по встановленому курсу банку на день здійснення операції, зарахування гривневого еквіваленту іноземної валюти на поточний рахунок позичальника та перерахування коштів в національній валюті з поточного рахунка позичальника на поточний рахунок продавця товару та перерахування грошових коштів в сумі 84 000,00 грн. згідно меморіального ордеру № 5609 від 12 липня 2007 року на рахунок підприємства «Автомобілі росі плюс» за автомобіль.

Позичальником в порушення умов кредитного договору від 12 липня 2007 року, п.1, п.2 Додаткового договору №1 від 26 січня 2009 року до кредитного договору, станом на 25 квітня 2024 року, заборгованість відповідача перед позивачем становить 18 467,55 доларів США, з котрих: 10 655,60 доларів США заборгованість за основним боргом (кредитом); 2 654,72 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 140,65 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); 925,72 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування; 1 090,86 грн. пеня по простроченому основному боргу та прострочених процентах.

Як зазначає представник позивача, строк виконання зобов`язань припинився 12 липня 2012 року.

Щодо штрафних санкцій та періоду їх нарахувань представник позивача зазначає, що відповідно до п.4.2 кредитного договору за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим договором, позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,03% від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення.

Згідно розрахунку заборгованості банком нараховано пеню та три проценти річних на суму простроченої заборгованості за період виникнення простроченої заборгованості до 24 лютого 2022 року до початку періоду введення воєнного стану в Україні.

Представник позивача також зазначає, що 28 серпня 2009 року на адресу позичальника направлялася претензія за вих. №4/646-2932 про усунення порушення по сплаті заборгованості по кредиту.

Таким чином, з урахуванням збільшених позовних вимог, представник позивача АТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Дніпропетровського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України», адвокат Борзенко Л.М., просила стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за Договором про споживчий кредит №153/07 від 12 липня 2007 року в розмірі 18 467,55 доларів США, з котрих: 10 655,60 доларів США заборгованість за основним боргом (кредитом); 2 654,72 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 140,65 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); 925,72 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування; 1 090,86 грн. пеня по простроченому основному боргу та прострочених процентах і суму сплаченого судового збору в розмірі 1 655,04 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2024 року у задоволенні позову АТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Дніпропетровського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду представник АТ «Державний ощадний банк України», в особі філії - Дніпропетровського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» - адвокат Борзенко Л.М. подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2024 року постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, є недоведеними; висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Окрім цього, вважає, що суд не дослідивши належним чином докази сторін по справі, поновив відповідачці строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та скасував його.

Наголошує, що кредитний договір укладено з відповідачем як фізичною особою, який не відноситься до категорії спору за договором, який виник у фізичної особи у зв`язку зі здійсненням нею підприємницькою діяльністю, а отже рішення Господарського суду Харківської області від 15 листопада 2012 року про банкрутство ФОП ОСОБА_1 не містить преюдиціальний характер у спірних правовідносинах.

Відповідач скориставшись своїм правом, через свого представника - адвоката Черненкова Д.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Обставини справи, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були повно та всебічно розглянуті судом першої інстанції та їм надана належна оцінка. В апеляційній скарзі не наведено, які норми матеріального або процесуального права були порушені судом першої інстанції. Доводи представника апелянта зводяться до невірного тлумачення норм закону, а саме: ч.2 ст.49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», п.6 ст.31 Закону України «Про банкрутство».

Зазначає, що кредитний договір №153/07 від 12 липня 2007 року, укладений між сторонами справи для придбання автомобіля ГАЗ 330202-01 СПГ, 2007 року випуску, з кінцевим терміном погашення кредиту 11 липня 2012 року та передачею вказаного автомобіля в заставу банку згідно з договором застави майна №153/07 від 12 липня 2007 року, був предметом розгляду господарського суду Харківської області, оскільки на час виникнення кредитних правовідносин ОСОБА_1 була суб`єктом підприємницької діяльності фізична особа (СПДФО). Вона працювала на підприємстві ритуальних послуг і для здійснення підприємницької діяльності була необхідність в придбанні вказаного автомобіля.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та її представник до суду апеляційної інстанції не з`явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що 12 липня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №153/07, за умовами котрого позичальнику надано кредит в розмірі 16 633,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,2% річних та комісійні винагороди в порядку, на умовах та строки, визначені цим Договором, з терміном остаточного погашення кредиту після 11 липня 2012 року.

АТ «Ощадбанк» на виконання умов пункту 1.3 кредитного договору здійснило надання кредиту шляхом купівлі національної валюти (гривні) через операційну касу банку по встановленому курсу банку на день здійснення операції, зарахування гривневого еквіваленту іноземної валюти на поточний рахунок позичальника та перерахування коштів в національній валюті з поточного рахунка позичальника на поточний рахунок продавця товару та перерахування грошових коштів в сумі 84 000,00 грн. згідно меморіального ордеру № 5609 від 12 липня 2007 року на рахунок підприємства «Автомобілі росі плюс» за автомобіль.

В порушення умов кредитного договору від 12 липня 2007 року, п.1, п.2 Додаткового договору №1 від 26 січня 2009 року до кредитного договору, станом на 25 квітня 2024 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 18 467,55 доларів США, з котрих: 10655,60 доларів США заборгованість за основним боргом (кредитом); 2 654,72 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 140,65 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); 925,72 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування; 1 090,86 грн. пеня по простроченому основному боргу та прострочених процентах.

Згідно розрахунку заборгованості банком нараховано пеню та три проценти річних на суму простроченої заборгованості за період виникнення простроченої заборгованості до 24 лютого 2022 року, тобто до початку періоду введення воєнного стану в Україні.

Судом встановлено, що 28 серпня 2009 року на адресу позичальника направлялася претензія за вих. №4/646-2932 про усунення порушення по сплаті заборгованості по кредиту.

Також судом встановлено, що 31 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І. видано виконавчий напис за реєстровим номером 1362. Вказаний виконавчий напис вчинено на підставі Договору застави майна №153/07-03 від 12 липня 2007 року та кредитного договору №153/07 від 12 липня 2007 року та даним виконавчим написом запропоновано звернути стягнення на автомобіль марки ГАЗ 330202-01 СПГ, 2007 року випуску, шасі (кузову) № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 , видане РП РЕВ 2-го МВ ДАІ при УМВС України в Дніпропетровській області 05 липня 2007 року, що належать на праві власності ОСОБА_1 . За рахунок коштів отриманих від реалізації зазначеного рухомого майна приватним нотаріусом запропоновано задовольнити вимоги ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії-Лівобережне відділення №8420 ВАТ «Державний ощадний банк України» 11 286 доларів США 54 центів, в гривневому еквіваленті, визначеному за офіційним курсом доларів США Національним банком України на день платежу, з котрих: 1071,49 доларів США прострочення по сплаті чергових частин кредиту; 587,70 доларів США прострочка по сплаті чергових частин процентів; 42,81 доларів США пеня за прострочку внесення платежів; 9 584,54 доларів США залишок заборгованості, яка стягується достроково.

Постановою головного державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції 10 листопада 2009 року відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №1362, виданого 13 вересня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І. з підстав недодержання п.п.5, 6 ст.19 ЗУ «Про виконавче провадження» - у виконачому документі відсутні дата набрання чинності та строк пред`явлення до виконання.

Постановою Господарського суду Харківської області від 17 червня 2010 року ОСОБА_1 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру; з дня прийняття постанови підприємницьку діяльність банкрута припинено, строк виконання всіх грошових зобов`язань, та зобов`язань щодо сплати податків і обов`язкових платежів вважати таким, що настав, припинено нарахування неустойки, відсотків та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості, вимоги за зобов`язаннями банкрута, що виникли під час судового провадження, пред`являються в межах ліквідаційної процедури (справа Б-19/211-09).

В постанові Господарського суду Харківської області від 17 червня 2010 року встановлено, що за кредитним договором №153/07 від 12 липня 2007 року перед банком (ВАТ Державний ощадний банк України) борг ОСОБА_1 по вищевказаному кредиту складає 89 389, 39 грн. (11 286, 54 доларів США), що підтверджується виконавчим написом нотаріуса від 13 жовтня 2009 року.

Судом також встановлено, що в процесі ліквідаційної процедури був реалізований автомобіль ГАЗ 330202-01 СПГ, 2007 року випуску, переданий ОСОБА_1 в заставу банку згідно з договором застави майна №153/07 від 12 липня 2007 року.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 30 липня 2012 року у справі № Б-19/211-09 задоволено вимоги заставного кредитора ВАТ «Державний ощадний банк України» в сумі 5 433 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15 листопада 2012 року у справі № Б-19/211-09 було встановлено, що ліквідатором було зроблено публікацію у газеті «Голос України» № 22(4722) від 09 лютого 2010 року про визнання ОСОБА_1 банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. У встановлений законом строк надійшли заяви з грошовими вимогами до банкрута, які були розглянуті та визнані ліквідатором у повному обсязі. Ліквідатором були визнані вимоги наступних кредиторів, в тому числі ВАТ «Державний Ощадний банк України», м. Дніпропетровськ на суму 45 475,58 гривень.

В зв`язку з тим, що були задоволені вимоги банку від продажу заставного автомобіля ГАЗ 330202-01 СПГ, 2007 року випуску в сумі 5 433 грн., визнані вимоги кредитора ВАТ «Державний Ощадний банк України» на суму 40 043,58 грн. Вважаються погашеними.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що громадянин-підприємець звільняється від подальшого виконання усіх вимог кредиторів, що були заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Основним наведеним у апеляційній скарзі доводом зазначено те, що відповідач у спірних правовідносинах виступає як фізична особа. Кредитний договір укладено з відповідачем як фізичною особою, який не відноситься до категорії спору за договором, який виник у фізичної особи-підприємцем у зв`язку зі здійсненням нею підприємницької діяльністі, а отже рішення Господарського суду Харківської області від 15 листопада 2012 року про банкрутство ФОП ОСОБА_1 не носить преюдиціальний характер у спірних правовідносинах, тобто придбаний за кредитні кошти автомобіль належав на праві власності відповідачці як фізичній особі, у зв`язку із чим спір повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року, у справі №753/16525/16-ц (Провадження №14-574цс18) визначено співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи-підприємця та їх правового статусу.

Так, відповідно до ч.1 ст.24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У ст.25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

За правилами ч.ч.2, 4 цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У ст.26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у ст.50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця.

При цьому правовий статус «фізична особа-підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Фізична особа набуває права на зайняття підприємницькою діяльністю з моменту її державної реєстрації. Реєстрація фізичної особи - підприємця здійснюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців".

Відомості про фізичну особу-підприємця, зазначені у реєстраційній картці, включаються до Єдиного державного реєстру і є відкритими і загальнодоступними, за винятком ідентифікаційних кодів фізичних осіб - платників податків, реєстрація фізичної особи - підприємця не обмежена часом і є безстроковою.

За змістом ст.ст.1 та 5 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» боржником у справі про банкрутство може бути фізична чи юридична особа, яка в установленому порядку отримала статус суб`єкта підприємницької діяльності, а також юридична особа, яка діє у формі споживчого товариства, благодійного чи іншого фонду.

Відповідно до ст.42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, що не заборонена законом. Стаття 42 Господарського кодексу України встановлює, що підприємницькою діяльністю є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Умовами здійснення підприємницької діяльності згідно із ст.50 ЦК України є повна цивільна дієздатність фізичної особи та державна реєстрація.

Відповідно, при здійсненні фізичною особою підприємницької діяльності необхідно чітко розмежовувати, в яких відносинах фізична особа виступає як підприємець, а в яких - як звичайна фізична особа.

Стаття 51 ЦК України поширює на фізичних осіб - підприємців правовий режим, аналогічний до режиму юридичних осіб, що здійснюють підприємницьку діяльність. Зокрема, на фізичних осіб - підприємців в тій частині, що стосується здійснення підприємницької діяльності, поширюється Господарський кодекс України.

В ч.1 ст.52 ЦК України втілений принцип цивільної дієздатності. Враховуючи, що підприємцем може бути тільки особа з повною цивільною дієздатністю, то при здійсненні підприємницької діяльності фізична особа повинна усвідомлювати, що за свої протиправні дії вона може нести відповідальність. Мова йдеться тільки про цивільну відповідальність фізичної особи - підприємця, яка носить майновий характер.

Тому при вчиненні порушень, стягнення може бути звернене зацікавленою особою на все майно фізичної особи-підприємця, незалежно від того, чи використовується це майно для здійснення підприємницької діяльності, чи призначене для задоволення особистих та побутових потреб фізичної особи, що здійснює підприємницьку діяльність.

Так, за визначенням ст.42 Господарського кодексу України, підприємницька діяльність характеризується такими ознаками, як самостійність, ініціативність, систематичність, власний ризик, та спрямованість на визначений результат - одержання економічних та соціальних результатів та отримання прибутку.

Відповідно до ст.53 Цивільного кодексу України фізична особа, яка неспроможна задовольнити вимоги кредиторів, пов`язані із здійсненням нею підприємницької діяльності, може бути визнана банкрутом у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.1 ст.128 Господарського кодексу України - громадянин-підприємець може бути визнаний судом банкрутом відповідно до вимог цього Кодексу та інших законів.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом": грошове зобов`язання це зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України; неплатоспроможність - неспроможність суб`єкта підприємницької діяльності виконати після настання встановленого строку їх сплати грошові зобов`язання перед кредиторами не інакше як через відновлення платоспроможності; боржник - суб`єкт підприємницької діяльності, неспроможний виконати свої грошові зобов`язання перед кредиторами, протягом трьох місяців після настання встановленого строку їх сплати; суб`єкт банкрутства (далі - банкрут) - боржник, неспроможність якого виконати свої грошові зобов`язання встановлена господарським судом.

Відповідно до абз.1 ч.5 ст.7 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що боржник зобов`язаний звернутися в місячний строк до господарського суду з заявою про порушення справи про банкрутство у разі виникнення таких обставин, коли задоволення вимог одного або кількох кредиторів приведе до неможливості виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами.

З введенням в дію Кодексу України з процедур банкрутства Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах дійшла висновку, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи (постанови ВП ВС від 15 січня 2020 року по справі №607/6254/15-ц, від 28 січня 2020 по справі № 50/311-б).

Як вбачається з матеріалів справи АТ «Ощадбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 як до фізичної особи.

Доказів про наявність у ОСОБА_1 статусу фізичної особи-підприємця в правовідносинах з позивачем за спірним кредитним договором матеріали справи не містять.

Постановою КМУ від 06 квітня 2011 року за №502 було внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2003 року за №261 «Деякі питання діяльності відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», якою змінено його тип на Публічне акціонерне товариство, відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, що ч.2 ст.49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що громадянин-підприємець звільняється від подальшого виконання усіх вимог кредиторів, що були заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом, але за винятком вимог особистого характеру, а також інші вимоги особистого характеру, які не були задоволені в порядку виконання постанови господарського суду про визнання громадянина-підприємця банкрутом або які погашені частково чи не заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом, можуть бути заявлені після закінчення провадження у справі про банкрутство громадянина-підприємця відповідно в повному обсязі або в незадоволеній їх частині в порядку, встановленому цивільним законодавством України (в редакції Закону про банкрутство станом на 23.12.2009 року).

Аналогічний зміст абзацу 3 частини 3 ст.92 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в останній редакції, яка діяла до набрання чинності Кодексом України з процедур банкрутства що набрав чинності 21.04.2019р.

Відповідно до ч.7 ст.133 Кодексу вимоги до боржника щодо сплати аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, щодо сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, а також інші вимоги особистого характеру, які не були задоволені або погашені частково у процедурі задоволення вимог кредиторів, можуть бути заявлені після закінчення провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Частина 2 стаття 134 Кодексу також закріплює, що фізична особа не звільняється від подальшого виконання вимог кредиторів після завершення судових процедур у справі про неплатоспроможність та обов`язку повернення непогашених боргів, а саме:

1) відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи; 2) сплати аліментів; 3) виконання інших вимог, які нерозривно пов`язані з особистістю фізичної особи.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження, що після визнання ФОП ОСОБА_1 банкротом, остання виконала свої зобов`язання перед позивачем в установленому кредитним договором обсязі (за винятком стягнутих в межах провадження справи про банкрутство сум) і які підлягають стягненню в порядку встановленому цивільним законодавством у правовідносинах Банку (позивача у справі) та боржника (відповідача) як фізичної особи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_1 (як фізична особа) має борг за кредитним договором, укладеним з позивачем, який підлягає стягненню, при цьому суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більшесторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами нарахованими за користування кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19) зазначено, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою ст.1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством.

Як встановлено судом першої інстанції і підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, 31 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І. видано виконавчий напис за реєстровим номером 1362. Вказаний виконавчий напис вчинено на підставі Договору застави майна №153/07-03 від 12 липня 2007 року та кредитного договору №153/07 від 12 липня 2007 року та даним виконавчим написом запропоновано звернути стягнення на автомобіль марки ГАЗ 330202-01 СПГ, 2007 року випуску, шасі (кузову) № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 , видане РП РЕВ 2-го МВ ДАІ при УМВС України в Дніпропетровській області 05 липня 2007 року, що належать на праві власності ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Розділом 32 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004р. за №283/2882 для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

У позасудовому порядку захист суб`єктивного права також нерозривно пов`язується із фактором часу, про що свідчить зміст ст.88 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої однією з умов вчинення нотаріусом виконавчих написів дотримання трирічного строку давності з дня виникнення у стягувача права вимоги, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями) - не більше одного року або іншого строку для вимоги, за якою видається виконавчий напис, якщо законом встановлено інший строк давності.

З урахуванням приписів ст.ст.15, 16, 18 ЦК України, ст.ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного, оскільки ст.50 Закону України «Про нотаріат» передбачено право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Тлумачення вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.

У справі, що переглядається: у кредитному договорі №153/07 від 12 липня 2007 року сторони передбачили остаточну дату повернення кредиту 11 липня 2012 року.

31 жовтня 2009 року банк скористався своїм правом на дострокове погашення кредитної заборгованості та змінив строк виконання основного зобов`язання внаслідок вчинення приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І. виконавчого напису на договорі застави майна №153/07-03 від 12 липня 2007 року, відповідно до якого запропоновано звернути стягнення на предмет застави в рахунок задоволення вимог банку за кредитним договором і встановлено розмір цієї заборгованості у сумі 11 286 доларів США 54 цента. При цьому виконавче провадження відкрито не було з процедурних підстав.

Між тим, в порядку примусового виконання рішення суду від 12 червня 2013 року, за виконавчим листом №02/18374 виданого 01.06.2018р. Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» суми боргу в розмірі 144818,85 грн. державним виконавцем було стягнуто з відповідача, починаючи з 18.07.2018р. по 29.06.2023р. (дата надання відповіді на запит Банку) 22045,01 грн. (т.1 а.с.88).

Збільшуючи позовні вимоги (після скасування заочного рішення від 12 червня 2013 року) позивачем надано розрахунок заборгованості станом на 25 квітня 2024 року в сумі 18467,55 доларів США, з яких: 10655,60 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 2654,72 доларів США- нараховані та несплачені проценти за користування кредитом, 3140,65 доларів США - 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу, 925,72 доларів США - 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитними коштами, 1090,86 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором.

Між тим, колегія суддів виходить з того, що (як зазначено вище) 31 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І. видано виконавчий напис за реєстровим номером 1362 в якому встановлено і зафіксовано розмір заборгованості в сумі 11 286 доларів США 54 цента, з яких: 1 071,49 доларів США прострочення по сплаті чергових частин кредиту; 587,70 доларів США прострочення по сплаті чергових частин процентів; 42,81 долари США пеня за прострочення внесення платежів; 9 584,54 доларів США залишок заборгованості, яка стягується достроково.

Звертаючись за виданням виконавчого напису Банк змінив умови кредитного договору, скориставшись правом на дострокове повне повернення боргу, відсотків та інших платежів, і зафіксував суму заборгованості відповідача у вказаному вище розмірі.

Наявність виконавчого напису нотаріуса про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, незалежно від виконання його боржником, є підставою для не нарахування процентів за кредитним договором, і у такому разі положення абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню.

Подібні висновки щодо спірних правовідносин зазначено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі №357/5125/16-ц (провадження №61-15142сво18).

Також, у вказаній постанові Верховного Суду зроблено висновок про те, що: «з урахуванням приписів ст.ст.15, 16, 18 ЦК України, ст.ст.87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного, оскільки статтею 50 Закону України "Про нотаріат" передбачено право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта особою, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Тлумачення вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше».

За приписами ст.ст.76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів оскарження нотаріальної дії, зокрема, виконавчого напису за реєстровим номером 1362, виданим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І. 31 жовтня 2009 року, особою, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Окрім цього, позивачем при зверненні до суду з уточненими вимогами заявлено про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень ст.625 ЦК України.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчить тлумачення ст.526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2022 року у справі №225/3427/15-ц (провадження №61-18053св21) зазначено: «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц зроблено висновок, що у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі №911/19/19 вказано, що: "суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)".

У справі, що переглядається позивач, посилаючись на відсутність своєчасної оплати відповідачем кредиту та відсотків в обумовлені строки, на суму прострочених платежів нарахував три відсотки річних на підставі ст.625 ЦК України. Проте, відповідно до матеріалів справи позивач не надав розрахунок цієї суми, нарахованої після 31 жовтня 2009 року і до дати звернення з уточненими вимогами, що позбавляє суд надати оцінку відсутньому доказу та привести свій розрахунок.

Також слід зазначити, що в постанові від 11 вересня 2024 року у справі №500/5194/16 (провадження №14-81цс24) Велика Палата Верховного Суду зазначила: «Стягнення заборгованості за договором у судовому рішенні підтверджує наявність між сторонами невиконаного зобов`язання та обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора в межах процедури виконання судового рішення (виконавчого провадження).

60. Тому, формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду констатує, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.

61. Посилання відповідача на те, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається на день подання позову, не ґрунтується на нормах матеріального права.

62. Натомість стягнення судом першої інстанції з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у сумі, еквівалентній 65 000 дол. США за курсом Національного банку України на день виконання рішення, повною мірою відповідає приписам частини другої статті 533 ЦК України.

63. На користь цього висновку свідчить і те, що Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які підлягають стягненню з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №761/12665/14).

64. Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення».

Визначаючи остаточно суму, що на переконання суду підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегія виходить з наступного.

Визначені в ухвалі Господарського суду від 15.11.2012 року вимоги кредитора «Державний Ощадний банк України», м.Дніпропетровськ на суму 45475,58 гривень вважаються погашеними (від продажу заставного автомобіля ГАЗ 330202-01 СПГ, в сумі 5433 грн., також визнані вимоги кредитора ВАТ «Державний Ощадний банк України» на суму 40043,58 грн.) що за курсом НБУ на дату постановлення ухвали (7,99грн. за 1 долар США) дорівнює 5691,56 доларів США.

Крім того, як зазначено вище, за період виконання (починаючи з 18.07.2018р. по 29.06.2023р) рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2013 року в примусовому порядку, з пенсії відповідача було стягнуто 22045,01 грн. (щомісячно 20% пенсії). Як зазначив позивач в апеляційній скарзі розмір пенсії відповідача складає 2395,8 грн./міс., то 20% стягнення в місяць дорівнює 479,16 грн. З урахуванням середнього курсу долара США в період з липня 2018 по червень 2022 (479,16 грн./28,76грн. за долар США * 48 місяців) з відповідача на виконання виконавчого листа стягнуто 799,68 доларів США. За період з липня 2022 по червень 2023 року, з урахуванням середнього курсу долара з відповідача у виконавчому провадженню стягнуто 144,21 долари США (479,16 грн./36,56 грн. за долар США * 11 місяців). Що разом складає 943,89 доларів США.

Таким чином, суд приходить до переконання, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за укладеним між сторонами кредитним договором, з урахуванням стягнутих сум після вчинення 31.10.2009р. виконавчого напису, в розмірі еквівалентному 4 651,09 долару США, з котрих: 1071,49 долар США прострочення по сплаті чергових частин кредиту; 587,70 доларів США прострочення по сплаті чергових частин процентів; 42,81 долар США пеня за прострочку внесення платежів; 2 949,09 доларів США залишок заборгованості (9584,54 5691,56 943,89), за курсом Національного банку України на день виконання рішення (ч.2 ст.533 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, із постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково апеляційну скаргу позивача, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, ставок судового збору, передбачених ст.4 Закону України «Про судовий збір», апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Дніпропетровського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» судові витрати (пропорційно задоволеним вимогам на 25,2%), а саме судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 1042,67 грн.(1655,04 суд. збір при зверненні до суду 1-ї інст.. + 2482,56 при поданні апеляційної скарги = 4137,60 * 25,2%).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Дніпропетровського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2024 року - скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Дніпропетровського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Дніпропетровського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором №153/07 від 12 липня 2007 року в сумі еквівалентній 4 651,09 долару США за курсом Національного банку України на день виконання рішення, з яких: 1071,49 долар США прострочення по сплаті чергових частин кредиту; 587,70 доларів США прострочення по сплаті чергових частин процентів; 42,81 долар США пеня за прострочку внесення платежів; 2 949,09 доларів США залишок заборгованості.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Дніпропетровського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судовий збір у розмірі 1042 (одна тисяча сорок дві) грн. 67 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 28.05.2025р.

Головуючи суддя О.В. Агєєв