РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/11424/24

Провадження № 22-ц/4815/547/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Андрошулік І. А.

учасники справи:

позивач Керівник Звягельської окружної прокуратури в інтересах держави

відповідач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус

Рівненського міського нотаріального округу Мельничук Марина Степанівна

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2024 року у складі судді Першко О. О., ухвалене в м. Рівне, повний текст рішення суду складено 23 грудня 2024 року,

в с т а н о в и в :

Керівник Звягельської окружної прокуратури в інтересах держави звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Мельничук Марина Степанівна, про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації прав. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що в провадженні СВ Звягельського РВП ГУНП в Житомирській області перебуває кримінальне провадження №0000039 від 28 липня 2020 року. В ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження встановлено, що директор ТОВ «Голден Преміум Буд» ОСОБА_1 , за попередньою змовою групою осіб, заволодів частиною належних AT «Укртранснафта» коштів в особливо великих розмірах, що призначались на виконання будівельних робіт по об`єкту будівництва «Капітальний ремонт об`єктів НПС «Чижівка» з приведенням їх до належного технічного стану», а також вніс завідомо неправдиві відомості до актів виконаних робіт форми КБ-2в, підсумкових відомостей ресурсів до них та довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат форми КБ-3, у яких містились відомості про завідомо завищені ціни на будівельні матеріали (вироби). За наслідками досудового розслідування, 04 січня 2024 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України. Враховуючи те, що санкція статті ч. 5 ст. 191 КК України, за якою ОСОБА_1 повідомлено про підозру, передбачала обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, слідчий за погодженням з прокурором 09 січня 2024 року звернувся до слідчого судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області з клопотанням про арешт належної підозрюваному 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Ухвалою слідчого судді Новоград-Волинського міськрайонного суду від 12 січня 2024року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено у повному обсязі. Судом констатовано, що на момент винесення рішення 1/2 частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 08 січня 2024 року, відчужена матері підозрюваного ОСОБА_2 , та станом на 12 січня 2024 року не належить ОСОБА_1 .. У подальшому з`ясовано, що 08 січня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 1/2 частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук М.С., про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №53224040 від 08 січня 2024 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 060, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 71034882 від 08.01.2024).Предметом вказаного договору стала 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , яку ОСОБА_1 безоплатно передав у власність ОСОБА_2 . За змістом зазначеного договору (п. 7) дарувальник ( ОСОБА_1 ) та обдаровувана ( ОСОБА_2 ) є сином та матір`ю. 15 червня 2024 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри, а саме його дії кваліфіковано за ч. 4 ст. 190 (в редакції, чинній до внесення змін у статтю 190 КК України Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо усунення суперечностей у караності кримінальних правопорушень» №3233-ІХ від 13.07.2023), ч. 2 ст. 366 КК України. Санкція статті ч. 4 ст. 190 КК України, за якою ОСОБА_1 повідомлено про нову підозру, так само як і ч. 5 ст. 191 КК України, передбачає обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна. Вважав, що вказаний договір підлягає визнанню судом недійсним, а речові права на 1/2 частки квартири скасуванню з огляду на те, що оспорюваний договір дарування укладений з метою уникнення ОСОБА_1 відповідальності в частині можливої конфіскації майна, у разі винесення судом обвинувального вироку. З наведених них підстав просив суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири від 08 січня 2024 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук М.С., зареєстрований в реєстрі за №41, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частку житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №53224040 від 08 січня 2024 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 060, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 71034882 від 08 січня 2024 року).

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2024 року вказаний позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування 1/2 частки квартири від 08 січня 2024 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук Мариною Степанівною, зареєстрований в реєстрі за №41, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частку житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №53224040 від 08 січня 2024 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 060, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 71034882 від 08 січня 2024 року). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Житомирської обласної прокуратури судові витрати в розмірі 3 785 грн 00 коп.. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Житомирської обласної прокуратури судові витрати в розмірі 3 785 грн 00 коп..

Рішення суд першої інстанції вмотивоване тим, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на те, що судом безпідставно взято до уваги доводи позивача про те, що санкція статті ч. 5 ст. 191 КК України, за якою йому, ОСОБА_1 , повідомлено про підозру, передбачала обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна; про те, що спірний договір є фраудаторним, оскільки вчинений на безоплатній основі, між сином та матір`ю та після повідомлення про підозру; а також щодо правомірності повноважень представництва інтересів держави прокуратурою у цьому спорі. Зазначає, що відповідно до запису №5 Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань №0000039, 03.01.2024 року, ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину за ч.5 ст. 191 та ч.2 ст.366 ККУ, тобто він був повідомлений про те, що ще з 28.07.2020 року відбувається досудове розслідування, а тому, якби мав намір ухилитися від конфіскації, то мав час для того, щоб це зробити ще з 28.07.2020 року, а відтак відчуження належної йому на праві приватної власності 1/2 частини батьківської квартири на користь матері жодним чином не пов`язане із повідомленням про підозру у вчиненні злочинів за ч.5 ст. 191, ч.2 ст.366 ККУ. Зауважує, що відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин та додає, що у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси. Звертає увагу, що із позовної заяви не вбачається, яке право чи законний інтерес держави він порушив, подарувавши 1/2 частину батьківської квартири своїй матері, а сам договір дарування укладено відповідно до норм діючого законодавства та в порядок, що встановлений для такого роду договорів. Зазначає, що на момент укладання договору будь-які обтяження, заборони щодо вчинення відчуження предмету договору були відсутні, що перевірено приватним нотаріусом Мельничук М.С.. Вважає, що судом першої інстанції, як і позивачем, не доведено підстав визнання спірного договору недійсним, а також не визначено, який законний інтерес, чи яке право позивача порушено внаслідок його укладення. Заперечує проти застосування до спірного договору терміну «фраудаторний», адже у даній справі судом першої інстанції не досліджувався порядок укладення цього договору дарування, а також те, що нотаріусом проведено усі необхідні перевірки обтяжень, заборон щодо вчинення сторонами договору дій з нерухомим майном, не встановлено, який саме законний інтерес чи право позивача було порушено, не досліджено правовий статус відповідача, натомість, суд першої інстанції, вийшовши за межі повноважень, досліджував наявність та/або відсутність рухомого, нерухомого майна зареєстрованого за відповідачем, і посилався на відсутність такого майна у відповідача як на одну з підстав обґрунтування свого рішення. Вважає, що вжиття терміну «фраудаторності» договору взагалі незастосовне у даному випадку, оскільки у даній справі відсутні відносини банкрутства, неплатоспроможності та/або наявності виконавчого провадження, чи будь-яка інша правова підстава вважати, що відповідач має перед кимось грошові зобов`язання перед кимось, в тому числі й перед позивачем. Покликаючись на те, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції порушується його право на мирне володіння майном, гарантоване Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві Звягельська окружна прокуратура вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000039 відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, відносно ОСОБА_3 , 18 листопада 2020 року відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , 03 січня 2024 року відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України відносно ОСОБА_5 , 03 січня 2024 року відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України відносно ОСОБА_3 , 03 січня 2024 року відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 липня 2020 року.

В короткому викладі обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення зазначено, що службові особи ТОВ «Голден преміум буд», ТОВ «ТД Будкантрі», ТОВ «ТД Перспектива-1» та інші невстановлені особи, зловживаючи службовим становищем, за попередньою змовою між собою, у ході організації та проведення будівельно-монтажних робіт щодо капітального ремонту об`єктів НПС «Чижівка» ймовірно привласнили бюджетні кошти. Крім того, директори ТОВ «Голден Преміум Буд» ОСОБА_4 та ОСОБА_1 видали завідомо підроблені офіційні документи акти виконаних робіт форми КБ-2, підсумкові відомості ресурсів до них та довідки про вартість виконаних робіт та витрат форми КБ-3, внісши до них завідомо неправдиві відомості завищені ціни на будівельні матеріали (вироби), при виконанні договору підряду від 19 листопада 2018 року № 22/55 по об`єкту «Капітальний ремонт об`єктів НПС «Чижівка» з приведенням їх до належного технічного стану», унаслідок чого АТ «Укртранснафта» зайво перераховано для ТОВ «Голден Преміум Буд» 7 743 978 грн 48 коп..

04 січня 2024 року старшим слідчим СВ Звягельського РВП ГУНП в Житомирській області Васильчуком В.Я. повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України.

08 січня 2024 року старшим слідчим СВ Звягельського РВП ГУНП в Житомирській області підготовлено клопотання про арешт майна підозрюваного ОСОБА_1 , а саме 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , шляхом позбавлення права розпорядження та відчуження.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 січня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Звягельського РВП ГУНП в Житомирській області про арешт майна ОСОБА_1 ..

В ухвалі суду, зокрема, зазначено, що з наданого захисником договору дарування від 08 січня 2024 року та відповіді № 403445 від 11 січня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що власником квартири є ОСОБА_2 , яка не має жодного статусу в даному кримінальному провадженні, і, оскільки, арешт може бути накладено на майно підозрюваного, а квартира не належить ОСОБА_1 , то в задоволенні клопотання слід відмовити.

Згідно Договору дарування 1/2 частки квартири від 08 січня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук М.С. та зареєстровано в реєстрі за № 41, ОСОБА_1 , що обізнаний про безоплатність цього правочину, подарував, а ОСОБА_2 , прийняла в дар 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 . Дарувальник та обдарована свідчать, що вони є син та мати.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 31 січня 2024 року у справі № 285/5044/20 до підозрюваного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із забороною залишати житло за адресою: квартира АДРЕСА_2 . Строк дії ухвали до 04 березня 2024 року.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 380231471 від 27 травня 2024 року у ОСОБА_1 відсутнє майно.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 380230707 від 27 травня 2024 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 ..

Згідно відповіді ТСЦ МВС № 1844 від 05 січня 2024 року № 89, згідно бази даних підсистеми НАІС Єдиного державного реєстру МВС станом на 05 січня 2024 року за ОСОБА_1 не зареєстровані транспортні засоби.

15 червня 2024 року старшим слідчим СВ Звягельського РВП ГУНП в Житомирській області Васильчуком В.Я. повідомлено ОСОБА_1 про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 366 КК України.

17 червня 2024 року прокурор у кримінальному провадженні заступник керівника Звягельської окружної прокуратури Матвіюк Р. подав рапорт керівнику Звегельської окружної прокуратури Островському І. про направлення копії матеріалів кримінального провадження № 0000039 від 28 липня 2020 року для вирішення питання про вжиття заходів представницького характеру з метою захисту інтересів держави.

Звягельська окружна прокуратура, звертаючись до суд з цим позовом, обґрунтовувала свої вимоги про визнання недійсним правочину тим, що внаслідок його укладання з метою уникнення виконання судового рішення в частині конфіскації майна в дохід держави, порушуються інтереси держави.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 27 травня 2024 року у справі № 607/16232/22 (провадження № 61-3677св24).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду: від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року у справі № 910/18436/16, від 13 березня 2019 року у справі № 757/12646/16, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив, зокрема, і з того, що вчинений ОСОБА_1 договір дарування належної йому частки у праві власності на квартиру на користь ОСОБА_2 є фраудаторним, оскільки таке відчуження відповідачем власності на користь матері має на меті уникнення матеріальної відповідальності у кримінальному провадженні.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

Учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини. Обов`язок діяти добросовісно поширюється на усі сторони дійсного правочину та особу, яка прийняла виконання (такий висновок щодо двостороннього правочину викладно у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20)). У зв`язку з цим межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини 1 статті З ЦК України). Добросовісність це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає, цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі № 910/8482/18 (910/4866/21).

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції не досліджувався порядок укладення спірного договору дарування, а також те, що нотаріусом проведено усі необхідні перевірки обтяжень, заборон щодо вчинення сторонами договору дій з нерухомим майном.

Спірний правочин було вчинено у відповідності із вимогами законодавства до договорів дарування: нотаріусом було вчинено усі необхідні дії для посвідчення правочину (перевірено дієздатність сторін договору, їх сімейні взаємозв`язки, встановлено відсутність будь-яких обтяжень та заборон щодо вчинення дій з відчуження спірного нерухомого майна, при цьому проведено перевірки як самих сторін, так і об`єкту нерухомого майна). Окрім того, сторони бажали настання наслідків укладення договору дарування, а саме майно було передано обдаровуваній. Таким чином, дотримано усіх вимог закону при укладенні спірного правочину.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(ІІ)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина 3 статті 13, частина 3 статті 16 ЦК України не суперечать частині 2 статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини 3 статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини 1 статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині 3 статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина З статті 13 та частина 3 статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно. Подібні висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21);

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в національному законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України «Про виконавче провадження»).

Термін «фраудаторний правочин» застосовується до правовідносин, де були наявні попередні зобов`язальні відносини, за наслідками порушення виконання яких виникала заборгованість (постанова ВС від 04.10.2024 року у справі № 932/18757/19, постанова ВС від 26.09.2024 року у справі № 757/37382/18, постанова ВС від 26.06.2024 року у справі № 383/851/23, постанова ВС від 18.02.2025 року у справі № 916/5751/23 та ін.).

В даному спорі не встановлено наявності попередніх зобов`язальних правовідносин між сторонами, не йдеться про відносини банкрутства, а також про стадію виконавчого провадження, а тому застосування місцевим судом положень про фраудаторні правочини є помилковим.

Апеляційний суд бере до уваги покликання апелянта на те, що у спорі відсутній умисел відповідача ОСОБА_1 на уникнення матеріальної відповідальності в кримінальному провадженні при укладенні договору дарування з ОСОБА_2 ..

Як вбачається із обставин справи, досудове розслідування № 0000039 було розпочато 28 липня 2020 року, у зв`язку з чим ОСОБА_1 у 2020 та 2021 роках неодноразово викликався на допити та надавав покази у зазначеному кримінальному провадженні, а тому, за наявності наміру ухилення від будь-якого роду відповідальності, мав можливість здійснити відчуження належної йому частки квартири ще у 2020 чи 2021 роках, тобто з початку досудового розслідування.

Більше того, інкримінована Відповідачу ОСОБА_1 1 санкція частини 4 статті 190 ККУ ( в редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо усунення суперечностей у караності кримінальних правопорушень» №3233-ІХ від 13.07.2023 року, і ч.5 ст. 191 ККУ (аналогічна їй після змін) містить однакову санкцію, а тому обставини після повідомлення про підозру не змінились.

Як вбачається з Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, з моменту досудового розслідування №0000039 правовою кваліфікацією кримінального правопорушення було ч. 5 ст. 191 ККУ.

Як вбачається із Запису №2 Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000039 ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину за ч.5 ст. 191 КК України 18.11.2020 року.

Відповідно до Запису №5 Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000039, 03.01.2024 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину за ч.5 ст. 191 та ч.2 ст. 366 ККУ.

Таким чином, відчуження належної ОСОБА_1 на праві приватної власності частини квартири на користь матері не пов`язане із повідомленням йому про підозру у вчиненні злочинів за ч.5 ст. 191, ч.2 ст.366 КК України, оскільки таке відчуження відбулося 08.01.2024 року, а про існування щодо нього досудового розслідування було відомо з 28.07.2020 року.

Суд також враховує, що станом 08.01.2024 року (дату укладення договору) ОСОБА_1 набув лише статусу підозрюваного у досудовому розслідуванні, тобто особи, якій в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, вручено повідомлення про підозру, при цьому його вина у вчиненні будь-якого злочину до дати винесення судом першої інстанції оскаржуваного рішення 11 грудня 2024 року не встановлена та не доведена.

Принцип презумпції невинуватості закріплений положеннями ч.І ст.11 Загальної декларації прав людини та полягає у тому, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту.

Презумпція невинуватості зафіксована у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, у статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також у національному законодавстві: Конституції України (ст. 62, 63) та Кримінальному кодексі України й Кримінальному процесуальному кодексі України.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд також враховує наступне.

Конфіскація майна це додаткове покарання, що передбачає примусове безоплатне вилучення у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого (частина перша статті 59 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Конституція України (ст. 41) проголошує, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Не підлягає конфіскації майно, що належить засудженому на правах приватної власності чи є його часткою у спільній власності, необхідне для засудженого та осіб, які перебувають на його утриманні (частина друга статті 49 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Відповідно до Переліку майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, що додається до Закону України «Про виконавче провадження», стягнення за виконавчими документами не може бути звернено на таке майно, що належить боржникові - фізичній особі на праві власності або є його часткою у спільній власності, необхідне для боржника, членів його сім`ї та осіб, які перебувають на його утриманні (крім майна та речей, що належать до предметів мистецтва, колекціонування та антикваріату, дорогоцінних металів та дорогоцінного, напівдорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення в сировині, необробленому та обробленому вигляді (виробах).

Апеляційним судом під час перегляду справи встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , частина якої є предметом оскаржуваного договору дарування, до його вчинення належала в рівних частках відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , сину та матері, і остання проживає постійно в цьому помешканні. За цією ж адресою зареєстрований і ОСОБА_1 , що, зокрема підтверджується Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 31 січня 2024 року у справі № 285/5044/20, якою до підозрюваного ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із забороною залишати житло за адресою: квартира АДРЕСА_2 . Таким чином, вказане майно є необхідним для проживання відповідачів.

Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності та взаємозв`язку із нормами закону, що їх регулює, апеляційний суд доходить висновку про передчасність позовних вимог Керівника Звягельської окружної прокуратури про визнання Договору дарування 1/2 частки квартири від 08 січня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук М.С. та зареєстровано в реєстрі за № 41, недійсним, зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_1 не визнаний у встановленому законом порядку винним у вчиненні кримінального правопорушення, а відтак заявлений позов порушує права особи на мирне володіння своїм майном, право вільно розпоряджатися своєю власністю, яке гарантоване Конституцією України. При цьому, суд зауважує, що прокурором не заявлено цивільного позову у кримінальному провадженні з метою захисту інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Апелянтом ОСОБА_1 сплачено судовий збір при зверненні з апеляційною скаргою в розмірі 11 355,00 грн. відповідно до квитанції № 171870139 від 28.02.2025р., який підлягає стягненню на його користь із позивача.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2024 року скасувати.

У задоволенні позову Керівника Звягельської окружної прокуратури в інтересах держави до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Мельничук Марина Степанівна, про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації прав відмовити.

Стягнути зі Звягельської окружної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору до суду апеляційної інстанції в розмірі 11 355 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят п`ять) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 травня 2025 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.