Провадження № 2/742/408/25
Єдиний унікальний № 742/7003/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2025 року м.Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої - судді Короткої А.О.,

при секретарі судового засідання Бурмаці Є.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідачки - адвоката Жайворонка І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а саме: частиною квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання вільного доступу до квартири та кімнати №6 з лоджією (згідно з поетажним планом від 17.10.1992), вона ж під №7 з лоджією (згідно з планом квартири АДРЕСА_2 у будинку квартирного типу від 18.07.2022) та можливості користування та розпорядження своїм майном, а також просив стягнути з відповідачки судові витрати по справі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 являється власником частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що спочатку він був єдиним власником цієї квартири, але його колишня дружина в судовому порядку відсудила у нього частину даної квартири та своїми діями відповідачка зробила неможливим доступ до житла, чим створила ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою.

На сьогоднішній день позивач не може потрапити у свою квартиру, щоб елементарно прийняти душ, так як відповідачка встановила додаткові вхідні двері.

Останні декілька років ОСОБА_1 змушений проживати за адресою: АДРЕСА_3 , але дане житло непридатне для проживання, особливо у зимовий період, оскільки у квартирі відсутні вода та тепло, у зв`язку з чим позивач змушений звертатися до своїх сестер, щоб вони дозволили прийняти у них душ.

Позивач зазначає, що він не може потрапити до свого помешкання, оскільки у квартирі були встановлені нові вхідні двері та замки, ключів від яких він не має, а у самій квартирі також були встановлені замки до кімнати №6 з лоджією (згідно з поетажним планом від 17.10.1992), вона ж кімната АДРЕСА_4 з лоджією (згідно з планом квартири АДРЕСА_2 у будинку квартирного типу від 18.07.2022), доступу до якої позивач також не має.

У кімнаті АДРЕСА_4 з балконом (згідно з поетажним планом від 17.10.1992), вона ж кімната АДРЕСА_5 з балконом (згідно з планом квартири АДРЕСА_2 у будинку квартирного типу від 18.07.2022) було затоплення та кімната фактично стала непридатною для проживання, занедбана, оскільки шпалери відклеєні, штукатурка відпала, підлога здута, проглядаються бетонні плити, бо вони без внутрішнього оздоблення. Разом з тим, відповідачка за час проживання у вказаній квартирі спалила холодильник, який колись придбавав позивач, а собі вона купила новий, яким користуватись не дозволяла.

19.06.2003 відповідачка зверталась з позовною заявою до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області щодо виділу частки з даного нерухомого майна. В своїй заяві ОСОБА_2 просила виділити ОСОБА_1 кімнату № НОМЕР_1 з лоджією площею 11,8 м? (згідно з поетажним планом від 17.10.1992), а кухню, ванну, туалет, коридор - залишити у спільному користування сторін. Нині позивач погоджується з цими позовними вимогами, але до цього часу дане питання залишилось невирішеним.

Оскільки ОСОБА_1 протягом останніх 3 років не має доступу до квартири, співвласником якої він є та не може вільно користуватися своїм майном, то він був змушений звернутися до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав.

У судовому засідання позивач підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідачки у судовому засідання категорично заперечував проти задоволення позову, вказуючи на його недоведеність та обрання позивачем неправильного способу захисту своїх прав, зокрема, вказав на те, що факт недопуску позивача до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , не задокументований, оскільки позивач не звертався до компетентних органів для підтвердження факту ненадання йому вільного доступу до квартири, співвласником якої він являється, хоча обов`язок доказування фактичних обставин справи покладається саме на позивача, окрім цього, прохальна частина позову неконкретизована, оскільки не зрозуміло, хто конкретно чинить позивачу перешкоди у користуванні його частиною квартири, а з позовної заяви вбачається лише те, що між сторонами дійсно є конфліктна ситуація, але суть позовних вимог зводиться не до ненадання позивачу доступу до квартири, а до визначення порядку користування даною квартирою.

Вислухавши думку кожного учасника судового провадження, дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з копією свідоцтва № НОМЕР_2 про право особистої власності на квартиру від 22.09.1992, виданого виконавчим комітетом Прилуцької міської ради народних депутатів, ОСОБА_1 одноособово належала квартира АДРЕСА_6 (а.п.5), що також підтверджується копію поетажного плану даної квартири (а.п.6) та копією технічного паспорта на дану квартиру (а.п.9).

Як вбачається з копії рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.11.2004 у цивільній справі №2-1495/2004, було вирішено договір дарування квартири АДРЕСА_6 , та гаража № НОМЕР_3 в автокооперативі «Залізничник» в м.Прилуках Чернігівської області, посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу від 23.09.2003, укладений ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , визнати недійсним з моменту його укладення, а за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було визнано право власності по частині на вищевказану квартиру та встановлено порядок користування даною квартирою, згідно з яким ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виділено в користування кімнату № НОМЕР_4 площею 8,4 м?, кімнату № НОМЕР_5 площею 17,5 м? з балконом та іншу № НОМЕР_6 площею 0,8 м?, а ОСОБА_1 було виділено в користування кімнату № НОМЕР_1 площею 11,8 м? з лоджією та іншою № НОМЕР_7 площею 0,5 м?, а допоміжні приміщення: кухню, ванну, санвузол, коридор з нішею № НОМЕР_8 залишено у спільному користуванні (а.п.10-13).

Відповідно до копії ухвали Апеляційного суду Чернігівської області від 18.04.2005 у цивільній справі 22-513 рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.11.2004 у цивільній справі №2-1495/2004 було змінено, а позов ОСОБА_2 був задоволений частково. Визнано недійсними договори дарування квартири АДРЕСА_6 , та гаража № НОМЕР_9 автокооперативі «Залізничник» в м.Прилуках Чернігівської області, укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 23.09.2003, посвідченими нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу та зареєстрованими за №10112 та №10114. За ОСОБА_2 визнано право власності на частину вищевказаної квартири та на частину вищевказаного гаража. ОСОБА_1 виділено гараж №238-в автокооперативі «Залізничник» в м.Прилуках Чернігівської області та стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за частину вказаного гаража в сумі 2036,50 грн. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було відмовлено в задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування даною квартирою. ОСОБА_3 було відмовлено в задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні майном та виселенні з квартири ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про виселення з вказаної квартири було закрито провадженням у зв`язку з тим, що є таке, що набрало законної сили рішення суду, постановлене щодо спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав (а.п.14-16).

Так, з копії довідки №1459 від 02.12.2022, виданої КП «Прилуцьке МБТІ», чітко вбачається, що на даний час законними власниками квартири АДРЕСА_7 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яким належить по частині цієї квартири (а.п.7), що також підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №316003367 від 25.11.2022 (а.п.8).

З фотознімків та відеозапису, наданих стороною відповідачки, а також з фотознімків, наданих суду безпосередньо позивачем, чітко вбачається, що ОСОБА_1 вхожий до квартири АДРЕСА_7 , оскільки всі вони зроблені всередині цієї квартири (а.п.27, 30), однак на запитання суду про те, чому ж позивач не надав фотознімку нових дверей, які, за його твердженням, являються тією єдиною перешкодою, через яку він не може потрапити до вказаної квартири, то жодної відповіді ОСОБА_1 надати не зміг.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 13 ЦК України визначає, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожен має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України визначає, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, як у позовній заяві, так і безпосередньо у судовому засіданні позивач стверджував, що він не має доступу до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відповідачка встановила нові вхідні двері та поставила нові замки, що створює ОСОБА_1 перешкоду у користуванні своєю частиною цієї квартири, проте з матеріалів справи, зокрема, з наданих сторонами фотографій та наданого представником відповідачки відеозапису вбачається факт, який свідчить про зворотнє, так як на них зображені лише старі та єдині вхідні двері до зазначеної квартири, а також позивач, який вільно пересувався цією квартирою та робив її фотознімки зсередини, що суперечить його твердженням, викладеним у позовній заяві та наданим у суді. Разом з тим, факт недопущення позивача до квартири жодним чином не був задокументований, оскільки позивач не звертався до компетентних органів для підтвердження факту ненадання йому вільного доступу до вказаної квартири, а тому суд погоджується з твердженням представника позивачки про те, що у задоволенні поданого ОСОБА_1 позову слід відмовити через його недоведеність належними та допустимими доказами, а також з тим, що суть цього позову зводиться до визначення порядку користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , а не до усунення перешкод у користуванні нею, що було встановлено в ході судового розгляду цієї справи на підставі наданих суду доказів, які суперечать дійсним обставинам справи, а тому на переконання суду, позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного вище, Конституції України, ст.3, 13, 15-16, 316-317, 319, 321, 379, 383, 391 ЦК України, керуючись ст.12,13, 77, 79-81, 258, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_10 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_8 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_9 ) відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 12.05.2025.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Анна КОРОТКА