Справа № 204/5342/25
Провадження № 2/204/2956/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у відкритті провадження

23 травня 2025 року суддя Чечелівського районного суду м. Дніпра Чапала Г.В., ознайомившись з матеріалами цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Шепарда-10» про визнання права отримувати від ОСББ послугу з управління багатоквартирним будинком на підставі цивільно-правового договору, -

ВСТАНОВИВ:

19 травня 2025 року до Чечелівського районного суду м. Дніпра надійшла вказана позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Шепарда-10».

Дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, зважаючи на наступне.

Так, відповідно до заявлених позовних вимог позивачі просять суд:

1. Визнати, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 власники квартири АДРЕСА_1 не є власниками, співвласниками засновниками, учасниками, членами юридичної особи ОСББ «Шепарда-10», не мають корпоративних відносин з ОСББ і в ОСББ «Шепарда-10» і не мають інтересу вступати у корпоративні відносини з ОСББ і в ОСББ «Шепарда-10», в т.ч. не мають інтересу здійснювати обов`язок по утриманню багатоквартирного будинку на корпоративних засадах.

2. Визнати право ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , власників квартири АДРЕСА_1 на встановлення цивільних відносин з монополістом у сфері комплексного обслуговування майна в будинку АДРЕСА_2 і бути споживачами послуги з управління багатоквартирним будинком, в якому знаходиться квартира на праві власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на підставі цивільно-правового договору з управління багатоквартирним будинком.

3. Визнати право споживачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 замовити послугу у монополіста з економічної діяльності комплексне обслуговування об`єктів в будинку АДРЕСА_2 на підставі цивільно-правового договору на управління багатоквартирним будинком.

4. Зобов`язати виконавця послуги ОСББ «Шепарда-10» у строк 30 днів вчинити певні дії: розробити попередній договір і оферту цивільно-правового договору на управління багатоквартирним будинком та надати її на узгодження споживачам ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ..

5. Зобов`язати ОСББ «Шепарда-10» вчинити певні дії: негайно припинити нав`язувати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , власникам квартири АДРЕСА_1 або примушувати прямо чи опосередковано до встановлення корпоративних відносин щодо управління будинком, як таким, всупереч волі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Із зазначених вимог випливає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , будучи власниками квартири АДРЕСА_1 , оспорюють наявність у них корпоративних прав, зокрема факт того, що вони є співвласниками засновниками, учасниками, членами юридичної особи ОСББ «Шепарда-10», беруть або не беруть участі у відповідних корпоративних правовідносинах. У той же час інші позовні вимоги фактично є похідними від вищенаведених.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, предмет, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору.

Отже, за загальним правилом у порядку цивільного судочинства можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При визначенні підвідомчості (предметної та суб`єктної юрисдикції) справ, що виникають з корпоративних відносин, слід виходити з того, що корпоративні відносини це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Стаття 55 ГК України визначає господарські організації як юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

За змістом частин першої третьої статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, яка здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

Отже, вирішуючи питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України, щодо віднесення до господарських правовідносин, зокрема правовідносин, які виникають з некомерційної діяльності, спрямованої на забезпечення матеріально-технічних умов функціонування таких суб`єктів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18, пункт 4.11) визначено ознаки спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду: наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, та спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19, пункт 74) зроблено висновок, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір.

Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Пунктом 3 частини першої статті 20 ГПК України до юрисдикції господарських судів віднесено розгляд справ у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Отже, спори про визнання недійсними рішень вищого органу управління суб`єкта некомерційного господарювання щодо вирішення питань, пов`язаних з управлінням такою особою, між суб`єктом некомерційного господарювання та одним з його засновників (членом) належать до господарської юрисдикції відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України виходячи з характеру правовідносин, які є предметом такого спору (щодо визнання недійсним рішення вищого органу управління такої юридичної особи, прийнятого в межах його виключної компетенції).

Особливості правового режиму майна багатоквартирного будинку зумовлюють спеціальне правове регулювання порядку реалізації прав власниками нерухомого майна в такому будинку. Так, частиною другою статті 382 ЦК України визначено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Статтею 385 ЦК України передбачено, що з метою забезпечення експлуатації багатоквартирного будинку, користування квартирами та нежитловими приміщеннями, управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Приписами статті 1 цього Закону розкрито поняття ОСББ як юридичної особи, створеної власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Термін «співвласники багатоквартирного будинку» вживається законодавцем у розумінні власників квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.

Статтею 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено статус ОСББ як непідприємницького товариства, що створюється для здійснення функцій, які забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. ОСББ відповідає за своїми зобов`язаннями коштами і майном об`єднання, від свого імені набуває майнові і немайнові права та обов`язки, виступає позивачем і відповідачем у суді.

Частиною другою статті 22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» регламентовано, що питання самостійного забезпечення об`єднанням експлуатації та утримання багатоквартирного будинку та користування спільним майном у такому будинку регулюються ГК України в частині господарчого забезпечення діяльності негосподарюючих суб`єктів. Отже, виходячи з такого матеріально-правового регулювання зазначених правовідносини вони є господарськими за своєю правовою природою.

У позовній заяві ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оспорюють наявність у них корпоративних прав, зокрема те, що вони є співвласниками засновниками, учасниками, членами юридичної особи ОСББ «Шепарда-10», беруть або не беруть участі у відповідних корпоративних правовідносинах.

Отже, спірні правовідносини виникли між позивачами (власниками квартири у багатоквартирному будинку) та відповідачем (ОСББ «Шепарда-10») з приводу реалізації корпоративних прав в якості співвласників багатоквартирного будинку.

Прийняття рішення установчими зборами щодо всіх питань, віднесених до їх компетенції та виключної компетенції загальних зборів ОСББ відповідно до статей 6, 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», стосується створення та управління ОСББ як юридичною особою, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України визначає предметну юрисдикцію спору про визнання недійсним рішення установчих зборів ОСББ судам господарської юрисдикції. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що спори, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи, є корпоративними в розумінні пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України, незалежно від того, чи є позивач акціонером (учасником) юридичної особи, і мають розглядатися за правилами ГПК України (постанови від 10 вересня 2019 року у справі № 921/36/18 (провадження № 12-293гс18, пункт 4.19), від 01 квітня 2020 року у справі № 813/1056/18 (провадження № 11-1012апп19, пункт 40), від 15 квітня 2020 року у справі № 804/14471/15 (провадження № 11-1106апп19, пункт 39)).

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , будучи власниками квартири АДРЕСА_1 , оспорюють наявність у них відповідних корпоративних прав, зокрема фактів того, що вони є співвласниками засновниками, учасниками, членами юридичної особи ОСББ «Шепарда-10», беруть або не беруть участі у відповідних корпоративних правовідносинах, відповідно вони мають право звернутись до господарського суду з відповідним позовом, з метою захисту своїх порушених прав, завданих діяльністю ОСББ «Шепарда-10».

У віднесенні цієї справи до юрисдикції господарських судів визначальним є саме встановлення між сторонами характеру корпоративних правовідносин, що виключає вирішення такого спору у порядку цивільного судочинства, незалежно від суб`єктного складу осіб, які беруть участь у справі.

Отже, вказаний спір належить до юрисдикції господарських судів.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 01 лютого 2022 року у справі № 910/5179/20 (провадження № 12-38гс21).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом і в постанові від 26 липня 2023 року у справі № 761/15293/21 (провадження № 61-4908св23).

Згідно з ч.4,5 ст. 188 Цивільного процесуального кодексу України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

Вказане зазначено також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 2 березня 2023 року у справі № 215/3640/22.

Зміст наведених норм свідчить, що порушення правил об`єднання позовних вимог, в разі якщо суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи не роз`єднає позовні вимоги, є підставою для повернення позовної заяви на підставі пункту 2 частини четвертої статті 185 ЦПК України.

Вказане відповідає викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №911//1431/18 (провадження №12-228гс18) від 20.11.2018р.

Згідно з ч.6 ст. 188 ЦПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства.

Отже, визначальною умовою для роз`єднання позовних вимог є та обставина, що таке роз`єднання сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства.

Зазначений припис спрямований на те, щоб суб`єкт правовідносин міг з дотриманням принципів цивільного судочинства і конкретних обставин скористатися правом на судовий захист.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Указаному кореспондує припис ч. 6 ст. 188 ЦПК України згідно з яким розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.

Таким чином, Чечелівський районний суд міста Дніпра не вправі здійснювати розгляд позовних вимог про те, чи є позивачі співвласниками, засновниками, учасниками, членами юридичної особи ОСББ «Шепарда-10», зокрема встановлювати характер їх корпоративних відносин з ОСББ «Шепарда-10», а також обсяг прав та обов`язків щодо участі в управлінні вказаного багатоквартирного будинку на корпоративних засадах, оскільки такі вимоги належить розглядати в порядку господарського судочинства.

Велика палата ВС у постанові від 7 жовтня 2021 року у справі № 9901/285/21 та постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 420/3956/20 також зазначила, що суд вправі з власної ініціативи до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог у самостійне провадження. Проте таке роз`єднання можливе лише у тому випадку, якщо кожна з виділених вимог може бути предметом розгляду у тому суді, який роз`єднав позовні вимоги.

Отже, Чечелівський районний суд міста Дніпра в розумінні Конвенції не є судом, встановленим законом.

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

Пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд дійшов висновку, що у відкритті провадження у справі слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 186, 353 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Шепарда-10» про визнання права отримувати від ОСББ послугу з управління багатоквартирним будинком на підставі цивільно-правового договору.

Роз`яснити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що справа за їх позовною заявою до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Шепарда-10», належить до юрисдикції господарських судів.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя