Провадження №22-ц/812/718/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №477/2232/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Жовтневий районний суд Миколаївської області під головуванням судді Саукової Ангеліни Анатоліївни у приміщенні цього суду 20 лютого 2025 року, повний текст складено 25 лютого 2025 року, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в :

У вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» «Універсал Банк» (далі ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», Товариство) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 28 березня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЛУЖБА МИТТЄВОГО КРЕДИТУВАННЯ» (далі ТОВ «СЛУЖБА МИТТЄВОГО КРЕДИТУВАННЯ») та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансових послуг №962. Згідно п. 1.1. Договору за цим договором товариство зобов`язалося надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму, яка зазначається та погоджується сторонами в заяві-анкеті, та складає 5500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього договору. 01 грудня 2021 року було укладено договір №1-12, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «СЛУЖБА МИТТЄВОГО КРЕДИТУВАННЯ» відступило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №962. 10 січня 2023 року було укладено договір №10-01/2023, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №962. Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом вимоги до відповідача за договором №962. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, загальний розмір якої станом на день формування позовної заяви становить 94896 грн. 45 коп., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 5500 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 89396 грн. 45 коп.

Посилаючись на викладене та враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 55356 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 5500 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 49856 грн., а також 3028 грн. судового збору та витрати, понесені на правову допомогу у розмірі 17000 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки договір про надання фінансових послуг №962 укладений 28 березня 2021 року, не містить відомостей про його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором саме відповідачем, тобто відповідач не пройшов верифікацію, не надано доказів того, що відповідач погодив всі істотні умови договору, договір не описує послідовність дій, які здійснив позичальник для погодження умов кредитного договору. Також відповідач зазначає, що матеріали справи не містять заяви-анкети, в договорі відсутній спосіб виконання позикодавцем свого грошового зобов`язання, позивачем не доведений факт перерахування кредитних коштів відповідачу, а докази, надані позивачем на підтвердження відступлення прав вимоги на його користь, є неналежними. Відповідач не погоджується з нарахованими відсотками, оскільки строк кредитування становить 16 днів, тому проценти за користування кредитом, на його думку, повинні становити 1760 грн. та витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом даної справи є надто завищеними. Таким чином, відповідач заперечує факт укладання кредитного договору та факт перерахування йому кредитних коштів.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 лютого 2025 року позовні вимоги Банку задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за кредитним договором №962 від 28 березня 2021 року в загальному розмірі 45540 грн., з яких: 5500 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 40040 грн- заборгованість за процентами за користування кредитом, а також понесені витрати на правову допомогу в розмірі 4936 грн. 05 коп. та судовий збір у розмірі 2491 грн. 06 коп.

В решті позову відмовлено.

Рішення суд умотивував тим, що оскільки позивач заявив вимогу про стягнення загальної суми боргу, платіж за якою настав станом на 01 грудня 2021 року на суму в загальному розмірі 45540 грн., а про стягнення з позичальника суми основного боргу за кредитом та зменшеного розміру, але додатково нарахованих фактором процентів за період з 01 грудня 2021 року до дня передачі грошової вимоги, платіж за якою настав, та до 27 березня 2022 року у відповідності до пункту 2.3 договору факторингу, що суперечить предмету договору факторингу. Тому, враховуючи доводи відповідача, зазначені у відзиві, та зміст предмету договору факторингу, суд вважав, що у позичальника мали місце законні очікування того, що з передачею первісним кредитором фактору грошової вимоги, строк виконання якої настав, підстав для додаткового нарахування процентів після цієї дати не відбуватиметься, оскільки наведені обставини надавали право новому кредитору лише на нарахування процентів виключно в порядку, передбаченому положеннями статті 625 ЦК України.

За таких обставин суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме - у розмірі, визначеному первісним кредитором станом на 01 грудня 2021 року у загальному розмірі 45540 грн., з яких 5500 грн. - заборгованості за тілом кредиту та 40040 грн. - заборгованості за процентами за користування кредитом.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при ухваленні рішення не врахував, що позивач не довів належними доказами факт відступлення прав вимоги за кредитним договором. Окремої уваги, на думку відповідача, заслуговує порядок розрахунку судом першої інстанції процентів за кредитним договором №962 від 28 березня 2021 року. Так, суд зазначив, що строк повернення кредиту - 16 днів, який визначено пунктом 1.3. Договору №962, є лише орієнтовним, натомість суд також зазначає, що «у разі неповернення кредиту в орієнтовний строк, відповідач зобов`язався повернути вказану суму кредиту та відсотки протягом граничного строку кредитування (365 днів)». Однак, жодним положенням договору №962 не визначено, що позичальник саме зобов`язується повернути вказану суму кредиту та відсотки протягом граничного строку кредитування. Оскільки в договорі №962 від 28 березня 2021 р. відсутній порядок продовження сторонами строку його дії, а підпунктом 2.2.1.3 цього Договору передбачено право, а не обов`язок, звернутися до товариства з проханням про продовження строку надання кредиту, відповідно за відсутності доказів укладання додаткових угод між сторонами про продовження строку кредитування та будь-яких інших доказів того, що строк кредитування сторонами продовжувався, відсутні підстави вважати, що строк кредитування за цим договором складає інший, аніж 16 календарних днів, про що свідчать зміст не тільки самого договору, але й усіх додатків до нього. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, за договорами кредиту та позики проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом строку, на який були надані кредитні кошти і, враховуючи визначену процентну ставку за кредитами, нарахування процентів має проводитися на рівні процентної ставки. На думку відповідача, твердження позивача, що строк кредиту становить 1 рік та відсотки, нараховані в період з 28 березня 2021 року по 28 березня 2022 року, нараховані саме в межах строку кредитування, не відповідають дійсності, оскільки відповідно до п. 1.2 договору кредит надається на строк, зазначений у анкеті-заяві та графіку платежів, який є додатком до цього договору, та є невід`ємною його частиною. Крім того, ОСОБА_1 стверджує, що позивач не надав доказів про його повідомлення після 12 квітня 2021 року щодо нового графіку платежів з новими процентними ставками, що також доводить, що строк кредитного договору не перевищував обумовлені сторонами 16 календарних днів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач посилається на безпідставність доводів апеляційної скарги, зокрема, щодо відсутності доказів переходу до позивача права вимоги за кредитним договором, нарахування процентів за весь час користування кредитними коштами та просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

З урахуванням приписів частини 1 статті 369 ЦПК України справа судом апеляційної інстанції розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 28 березня 2021 року ТОВ «СЛУЖБА МИТТЄВОГО КРЕДИТУВАННЯ» та ОСОБА_1 уклали договір про надання фінансових послуг № 962 (а.с. 7-9). Додатками до цього договору є заява-анкета (для отримання кредиту), графік платежів та паспорт споживчого кредиту (а.с. 9, зворот, 10, 1).

Згідно умов пункту 1.1. договору товариство зобов`язалося надати позичальнику кредит без конкретної споживчої мети на визначену і погоджену сторонами в заяві-анкеті кредит в розмірі 5500,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього договору, його додатків та правил.

Кредит надається на строк, зазначений в заяві-анкеті та графіку платежів, який є додатком до цього договору та є невід`ємною його частиною. Орієнтовний строк повернення кредиту - 16 днів з моменту отримання кредиту (пункти 1.2, 1.3 договорів).

Згідно пункту 1.9 договорів граничний строк кредитування (строк дії договору) - 1 рік.

Згідно пункту 1.4 договорів проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожен день користування протягом фактичного строку користування кредитом починаючи з першого дня перерахування суми в наступному розмірі:

а) 2% за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту;

б) починаючи з першого дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,64 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною у пункті 1.4.а);

в) починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,38 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною у пункті 1.4.б);

г) починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 2,65% порівняно з процентною ставкою, зазначеною у пункті 1.4. в);

д) тип процентної ставки фіксована.

Відповідно до пункту 4.3 договору сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та товариством у разі укладення електронного договору в якості підпису сторін буде використовуватися електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має юридичну силу як і власноручний підпис.

У додатку №1 до договору «Заява анкета» зазначено, що нараховані проценти обов`язкові до сплати на 16 день з моменту отримання кредиту.

Строк кредитування - 365 днів з правом повернення достроково та зобов`язання повернути кредит у розмірі 5500,00 грн. та проценти у розмірі 1760,00 грн.

Дата початку нарахування процентів за користування кредитом, визначена сторонами 28 березня 2021 року.

Кредитний договір підписано представником ТОВ «СЛУЖБА МИТТЄВОГО КРЕДИТУВАННЯ» та ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Отже, відповідач ОСОБА_1 здійснив дії, спрямовані на укладення кредитного договору, який є предметом позову. В установленому законом порядку вказаний договір недійсним не визнавався і є чинним.

На виконання умов укладеного договору позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 5500,00 грн., що підтверджується довідкою, наданою ТОВ Фінансова Компанія «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» (а.с. 14), та наданою відповіддю АТ КБ «ПриватБанк» на запит суду, в якій зазначено, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_1 (IBAN НОМЕР_2 ), на яку 28 березня 2021 року здійснено переказ коштів на суму 5500,00 грн. Номер телефону, на який відправлялася інформація про підтвердження операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № НОМЕР_1 за період 28 березня 2021 року по 28 квітня 2021 року: + 57 (а.с. 99).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, вважав позовні вимоги доведеними частково.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).

В силу частин 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що договір про надання фінансових послуг № 962 28 березня 2021 року був вчинений сторонами в електронній формі.

Тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтею 11 цього ж суду передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заперечення щодо укладання ним кредитного договору 28 березня 2021 року з ТОВ «СЛУЖБА МИТТЄВОГО КРЕДИТУВАННЯ» та отримання за цим договором кредитних коштів не викладав.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, а саме, що кредитний договір 28 березня 2021 року укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» і таке в апеляційній скарзі відповідачкою не заперечується, а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а також наявності достатніх доказів, що грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), який належить відповідачу ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає доведеним факт його укладання. Такого висновку дійшов і суд першої інстанції.

Таке ґрунтується на правових висновках, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22).

Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. За однією з таких підстав кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передавання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом. Крім того, статтею 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним Договором або законом.

Отже, обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов`язанні, за винятком зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора (стаття 515 ЦК України). При цьому заборона на відступлення права вимоги має встановлюватися законом або договором.

Таким чином відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина 3 статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина 2 статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 ЦК України).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно наявних у справі доказів 01 грудня 2021 року первісний кредитор за договором про надання фінансових послуг № 962 28 березня 2021 року з позичальником ОСОБА_1 - ТОВ «Служба миттєвого кредитування» (клієнт) уклало договір факторингу № 1-12 з ТОВ «Вердикт Капітал» (Фактор) (а.с. 20).

Згідно пункту 2.1 цього договору Клієнт первісний кредитор, зобов`язувався відступити за плату право грошової вимоги у сумі 60168947 грн., а Фактор зобов`язувався, здійснивши фінансування в порядку, передбаченому цим договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту і стає новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг.

Відповідно до пункту 6.1.4 право вимоги переходить до Фактора після оплати фінансування з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання Реєстру боржників (додаток № 2), який є підтвердженням передачі Фактору права грошової вимоги до боржників, після чого Фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно переданого права вимоги.

Також згідно із пунктом 7.1 договору факторингу сторони домовились, що розмір фінансування за реєстром боржників складає 5535543,12 грн.

Як убачається з копії платіжного доручення № 307600018 (а.с. 21) 03 грудня 2021 року ТОВ «Вердикт Капітал» перерахувало ТОВ «Служба миттєвого кредитування» 5535543,12 грн. як оплату лоту згідно договору факторингу № 1-12 від 01 грудня 2021 року.

Відповідно до витягу з Додатку № 3 (реєстр боржників) до договору факторингу № 1-12 від 01 грудня 2021 року клієнт відступив факторові право вимоги до боржника ОСОБА_1 , номер в реєстрі 19206, номер договору 962, дата укладення договору 28.03.2021 р., дата закінчення договору 12.04.2021 р., заборгованість за тілом кредиту складає 5500,00 грн, заборгованість по процентам складає 40040,00 грн, загальна сума заборгованості становить 45540,00 грн. (а.с. 22-23).

Також умовами договору факторингу від 01 грудня 2021 року (пункт 2.5.) передбачено право Фактора здійснити наступне відступлення права вимоги будь-якій третій особі та здійснити нарахування та стягнення процентів з дати відступлення прав вимоги за договорами фінансових послуг (пункт 2.3), тобто здійснити нарахування за умовами договору з моменту переходу права і за період, що може настати, у разі невиконання зобов`язань боржником без передачі фактору права майбутньої вимоги.

10 січня 2023 року було укладено договір №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, за умовами якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (первісний кредитор) відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (новий кредитор) шляхом продажу права вимоги, визначені у даному договорі, належні первісному кредитору, а Новий кредитор набуває в обсязі та умовах, визначених цим договором права вимоги первісного кредитора до боржників, зазначених у Додатках № 1 та № 3 до цього Договору (надалі також Реєстр боржників).

Зокрема згідно реєстру боржників (додаток № 3) до договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги до позивача у справі, яка переглядається, перейшло право вимоги до ОСОБА_1 (номер в реєстрі 6131) за кредитним договором №962 в загальній сумі 94896 грн. 45 коп., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 5500 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 89396 грн 45 коп. (а.с. 29-30).

Відповідно до пункту 5.2 договору №10-01/2023 прав вимоги вважаються відступленими (переданими) первісним кредитором та набутими (прийнятими) новим кредитором в день належного підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників в друкованому вигляду (Додаток № 4).

Акт прийому-передачі реєстру боржників (Додаток № 4) до договору №10-01/2023 був підписаний ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (первісний кредитор) та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (новий кредитор) 10 січня 2023 року (а.с. 27, зворот).

Враховуючи наведені положення закону та зміст долучених позивачем договорів факторингу, про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, реєстрів боржників, колегія суддів приходить до переконання, що позивач належними та допустимими доказами довів, що набув право вимоги до відповідача за договором №962 від 28 березня 2021 року.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність цього факту є хибним, оскільки суперечить наявним у справі доказам.

Так, у справі, що розглядається, право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 березня 2021 року переходило від первісного кредитора до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», а від цього товариства - до позивача. Тому для перевірки існування у ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимагати виконання боржниками відповідних обов`язків позивач має надати докази переходу прав у зобов`язанні на кожному етапі.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012 тощо.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту набуття права вимоги ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», а в подальшому ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до відповідача за кредитним договором позивач надав копії відповідних документів договорів факторингу, про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, виписок з реєстрів прав вимоги та боржників, копію платіжного доручення щодо перерахування оплати за договором факторингу від 01 грудня 2021 року.

За такого, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом вимоги до відповідача за договором №962.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до пункту 1.1 Договору позичальник зобов`язується здійснити повернення кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього договору.

Позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно долученого позивачем розрахунку заборгованості позивач вимагає стягнення з відповідача окрім 5500 грн. неповернутої суми заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 28 березня 2021 року до 27 березня 2022 року в сумі 89396 грн. 45 коп.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, що здійснений первісним кредитором ТОВ «Служба миттєвого кредитування», на момент передачі ним права вимоги у відповідача за умовами договору про надання фінансових послуг утворилася заборгованість по основному боргу у розмірі - 5500,00 грн. та заборгованість по процентам у розмірі - 40040,00 грн. (а.с. 14-16).

Втім, позивач заявив також вимоги про стягнення додатково нарахованих фактором процентів після 01 грудня 2021 року (дня передачі грошової вимоги, платіж за якою настав) до 27 березня 2022 року, що, як вважав суд першої інстанції, суперечить предмету договору факторингу.

За таких обставин суд частково задовольнив позовні вимоги, а саме - у розмірі, визначеному первісним кредитором станом на 01 рудня 2021 року: у загальному розмірі - 45540,00 грн., який складається з 5500,00 грн. заборгованості за тілом кредиту та 40040,00 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом.

Відповідач розмір заборгованості за тілом кредиту не спростовував. Заперечуючи проти висновків суду про стягнення процентів за користування кредитом, ОСОБА_1 наполягав на тому, що згідно умов договору від 28 березня 2021 року строк кредитування становить 16 днів, після спливу яких відсутні підстави для нарахування процентів за користування процентів за користування кредитними коштами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо стягнення процентів та відхиляє аргументи апеляційної скарги в цій частині, оскільки вони суперечать умовам укладеного судом кредитного договору.

Так, договором про надання фінансових послуг (п.1.3) та заявою-анкетою від 28 березня 2021 року визначено орієнтовний строк повернення кредиту - 16 днів з моменту його отримання, а також порядок сплати процентів за користування кредитом протягом вказаного періоду - 2% за кожен день користування кредитом, що становить 1760,00 грн.

Натомість у разі неповернення кредиту в орієнтовний строк відповідач зобов`язався повернути вказану суму кредиту та відсотки протягом граничного строку кредитування (365 днів) згідно пункту 1.9 Договору. Крім цього зобов`язався сплатити відсотки після спливу 16 днів, розмір яких визначено п.1.4 умов кредитного договору, зміст яких є аналогічним заяві -анкеті.

Такі умов Договору щодо сплати процентів є чіткими та зрозумілими, вони при укладанні договору були прийняти позичальником, який їх також не оспорював в судовому порядку, а тому колегія суддів вважає неприйнятними доводи ОСОБА_1 про суперечливість умов кредитування та відхиляє їх.

Також апеляційний суд вважає незастосовними у справі, яка переглядається, правових висновків Верховного Суду, викладених у справах № 44/9519/12, № 202/4494/16-ц, оскільки фактичні обставини цих справ щодо нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитними коштами після спливу строку кредитування, відрізняються від встановлених у справі №477/2232/24 фактичних обставин, оскільки позичальнику ОСОБА_1 проценти за користування кредитом були нараховані саме за період кредитування, який становить один рік.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на погану якість долучених позивачем витягів із реєстрів боржників, то вони є безпідставними, оскільки наявні у справі копії таких реєстрів мають належну якість, яка дозволяє з`ясувати їх зміст.

Також не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про наявність сумнівів щодо достовірності змісту долучених до позовної заяви документів за відсутності підписів та печаток сторін на кожній сторінці, оскільки усі документи, що є додатками до позовної заяви прошиті, пронумеровані позивачем, скріплені печаткою та підписані представником позивача. До того ж, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 своїх сумнівів щодо достовірності долучених позивачем доказів не висловив.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що належними та допустимими доказами у справі підтверджені факти укладання між ТОВ «СЛУЖБА МИТТЄВОГО КРЕДИТУВАННЯ» та ОСОБА_1 договору № 962 від 28 березня 2021 року у передбаченій законом формі, виконання кредитором умов договору щодо надання позичальнику кредитних коштів та невиконання останнім в повному обсязі зобов`язань з повернення цих коштів разом із нарахованими відповідно до умов договору процентами за користування кредитними коштами, а також перехід прав вимоги за цим договором до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», що є підставою для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором на користь позивача.

За такого суд ухвалив у справі, яка переглядається, законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає положенням матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з дотриманням вимог процесуального закону, а тому колегія суддів відповідно до статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________________

Повна постанова складена 13 травня 2025 року