справа № 638/2667/25
провадження № 2/631/579/25
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И
про відмову у відкриття провадження у справі
12 травня 2025 року селище Нова Водолага
Нововодолазький районний суд Харківської області у складі судді Трояновської Т. М., розглянувши матеріали позовної заяви ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ» до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малахової Галини Іванівни про скасування постанови нотаріуса та зобов`язання вчинити певні дії,
14 лютого 2025 року представник ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ» його керівник Коваленко Вікторія Олександрівна, в порядку самопредставництва юридичної особи, з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малахової Галини Іванівни, у якому просила скасувати постанову приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малахової Галини Іванівни про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22 серпня 2024 року № 96/02-32 та зобов`язати приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малахову Галину Іванівну зняти (припинити) записи про таку державну реєстрацію та такі обтяження, внесені стосовно:
Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 17 лютого 2025 року вищевказану справу передано на розгляд Нововодолазькому районному суду Харківської області.
05 травня 2025 року за вхідним № 2476/25-вх. з Дзержинського районного суду міста Харкова в порядку статті 31 Цивільного процесуального кодексу України, надійшла цивільна справа з єдиним унікальним № 638/2667/25 за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ» до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малахової Галини Іванівни про скасування постанови нотаріуса та зобов`язання вчинити певні дії, яка згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 травня 2025 року, обліково-статистичної картки справи та Журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, передана на розгляд головуючому судді Трояновській Т. М. 06 травня 2025 року.
З ухвали Дзержинського районного суду міста Харкова, постановленої 17 лютого 2025 року під головуванням судді Латки І. П. у справі з єдиним унікальним № 638/2667/25 за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ» до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малахової Галини Іванівни про скасування постанови нотаріуса та зобов`язання вчинити певні дії, убачається, що підставою для її передачі за підсудністю до Нововодолазького районного суду Харківської області було те, що з урахуванням приписів частини 1 статті 30 Цивільного процесуального кодексу України та змісту позовних вимог, а саме про зобов`язання відповідача вчинити певні дії щодо зняття (припинення) записів про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, спір у даній справі виник з приводу права володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, тобто пов`язаний з реалізацією позивачем правомочностей власника щодо нерухомого майна.
Зі змісту статті 32 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що спори між судами про підсудність не допускаються.
Отже, вирішуючи в межах строку, визначеного частиною 1 статті 185 та згідно із частиною 3 статті 124 Цивільного процесуального кодексу України, питання щодо можливості відкриття провадження у справі, проаналізувавши зміст позовних вимог, вивчивши предмет, підстави та фактичні обставини позову, характер спірних правовідносин, а також з`ясувавши суб`єктний склад учасників спору, суд дійшов висновку, що вказаний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з чим наявні підстави для відмови у відкритті провадження у справі виходячи з наступного.
У статті 124 Основного Закону України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За положеннями статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
За правилом, закріпленим у частині 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, учиненої у Римі 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе таку складову як дотримання всіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція визначає, яким саме судом та за якими правилами має бути розглянутий спір.
Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Отже, судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Згідно з положеннями частини 1 і пункту 1 частини 2 статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду як постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду забезпечує, зокрема, у визначених законом випадках здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
Відтак, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 01 червня 2021 року у справі № 910/2388/20 (провадження № 12-15гс21), критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Також у правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 709/433/17 (провадження № 14-169цс19) вказано, що критеріями належності справи до господарського судочинства є в сукупності суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин.
Отже, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Водночас, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Згідно із частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.
Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).
При цьому, Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства (стаття 1 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів визначені у статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, частина 1 якої встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є захист цивільних прав та/або охоронюваних законом інтересів, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
Таким чином, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Аналогічну позицію виклав й Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 3 своєї Постанови № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», де роз`яснив, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12), Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. У зв`язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
Одночасно з цим, у частині 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
За правилами частин 1 і 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України, частина 1 якої передбачає, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (пункти 1, 6, 10 і 13 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України).
Під господарською діяльністю потрібно розуміти діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна діяльність) (частини 1 та 2 статті 3 Господарського кодексу України).
Як визначено у частині 1 статті 173 Господарського кодексу України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарськими зобов`язаннями.
Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (частини 1 і 7 статті 179 Господарського кодексу України).
Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання, є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.
Згідно позиції Пленуму Вищого господарського суду України, викладеній у пункті 8 Постанови № 10 від 24 жовтня 2011 року «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб`єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам статті 1 Господарського процесуального кодексу України.
З обґрунтування позовної заяви та доданих до неї документів встановлено, що між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ» та ВІДКРИТИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «БАНК «ФІНАНСИ І КРЕДИТ» були укладені договори про відновлювальну кредитну лінію від 30 березня 2007 року № 17-01-07 та від 07 грудня 2007 року № 79-01-07, за яким ВІДКРИТЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «БАНК «ФІНАНСИ І КРЕДИТ» відкрило ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ» відновлювальні кредитні лінії та останні зобов`язались передати в іпотеку нежитлові будівлі літ. «А-1» (стаціонарний АГЗП), загальною площею 31,7 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлову будівлю літ. «А-1» (стаціонарний АГЗП), загальною площею 33,8 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , та стаціонарну АЗС з магазином супутніх товарів, АГЗП, загальною площею 72,1 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .
Також між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ» та ВІДКРИТИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «БАНК «ФІНАНСИ І КРЕДИТ» були укладені Іпотечні договори № 23І/0307 від 30 березня 2007 року, № 22І/0307 від 30 березня 2007 року, № 79І/1207 від 07 грудня 2007 року, № 77І/1207 від 07 грудня 2007 року та № 78І/1207 від 07 грудня 2007 року, за якими ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ» передало в іпотеку банку нежитлові будівлі літ. «А-1» (стаціонарний АГЗП), загальною площею 31,7 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлову будівлю літ. «А-1» (стаціонарний АГЗП), загальною площею 33,8 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , та стаціонарну АЗС з магазином супутніх товарів, АГЗП, загальною площею 72,1 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , а також був укладений договір застави основних засобів № 80ОЗ/1207 від 07 грудня 2007 року, за яким ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ» передавало певне рухоме майно в заставу банку в якості забезпечення повернення кредиту, виданого за договорами про відновлювальну кредитну лінію від 30 березня 2007 року № 17-01-07 та від 07 грудня 2007 року № 79-01-07.
При цьому, як убачається зі змісту договорів про відновлювальну кредитну лінію від 30 березня 2007 року № 17-01-07 та від 07 грудня 2007 року № 79-01-07, ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ» зобов`язалось використовувати кредитні кошти безпосередньо у своїй господарській діяльності, а саме на будівництво комплексів АЗС/АГЗП.
Надалі, як встановлено зі змісту позову між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ», ВІДКРИТИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «БАНК «ФІНАНСИ І КРЕДИТ» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛЮКСТРЕЙДКОМПАНІЯ КИЇВ» виник спір з приводу договірних відносин, у тому числі щодо права власності на нежитлові будівлі літ. «А-1» (стаціонарний АГЗП), загальною площею 31,7 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлову будівлю літ. «А-1» (стаціонарний АГЗП), загальною площею 33,8 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , та стаціонарну АЗС з магазином супутніх товарів, АГЗП, загальною площею 72,1 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .
Так, рішенням Господарського суду Харківської області від 11 січня 2017 року у справі з єдиним унікальним № 922/2656/16 за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ» до ВІДКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК «ФІНАНСИ І КРЕДИТ» та ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛЮКСТРЕЙДКОМПАНІЯ «КИЇВ» про визнання недійним договору, застосування наслідків недійсності правочинів та визнання права власності, визнано недійсним договори купівлі-продажу щодо нежитлової будівлі літ. «А-1» (стаціонарний АГЗП), загальною площею 31,7 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлової будівлі літ. «А-1» (стаціонарний АГЗП), загальною площею 33,8 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , та стаціонарної АЗС з магазином супутніх товарів, АГЗП, загальною площею 72,1 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , що були укладені між ВІДКРИТИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «БАНК «ФІНАНСИ І КРЕДИТ» (продавець) та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛЮКСТРЕЙДКОМПАНІЯ КИЇВ» (покупець), а також застосовано наслідки недійсності правочинів й визнано за ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ» право власності на нерухоме майно, а саме: стаціонарну АЗС з магазином супутніх товарів, АГЗП, загальною площею 72,1 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , нежитлову будівлю літ. «А-1» (стаціонарний АГЗП), загальною площею 31,7 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлову будівлю літ. «А-1» (стаціонарний АГЗП), загальною площею 33,8 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04 квітня 2017 року у справі з єдиним унікальним № 922/2656/16 задоволено апеляційні скарги ВІДКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК «ФІНАНСИ І КРЕДИТ» та ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛЮКСТРЕЙДКОМПАНІЯ «КИЇВ», рішення Господарського суду Харківської області від 11 січня 2017 року у справі з єдиним унікальним № 922/2656/16 скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ» відмовлено.
Постановою Вищого господарського суду України від 18 липня 2017 року у справі з єдиним унікальним № 922/2656/16 касаційну скаргу ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ» задоволено частково, скасовано постанову Харківського апеляційного господарського суду від 04 квітня 2017 року, рішення Господарського суду Харківської області від 11 січня 2017 року у справі з єдиним унікальним № 922/2656/16 змінено. Абзац четвертий резолютивної частини рішення Господарського суду Харківської області від 11 січня 2017 року викладено у такій редакції: «Визнати за ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ» (м. Харків, вул. Сумська, 126, літ. «5-А», код 31436558) право власності на наступне нерухоме майно: стаціонарну АЗС з магазином супутніх товарів, АГЗП, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 72,1 кв.м, що складається з наступних будівель та споруд: літ. «Б-1» будівля стаціонарна АЗС з магазином супутніх товарів, АГЗП, площею 72,1 кв.м, літ. «В» навіс, літ. «Г» колонка ПРК, літ. «Д» колонка ПРК, літ. «Е» колонка ПРК, літ. «Ж» підземний резервуар для зберігання палива, літ. «З» підземний резервуар для зберігання палива, літ. «К» підземний резервуар для зберігання палива, літ. «Л» підземний резервуар для зберігання палива, літ. «М» підземний резервуар для зберігання палива, літ. «Н» підземний резервуар для зберігання палива, літ. «О» підземний резервуар для аварійного зливу палива, літ. «П» бензомаслопіймач, літ. «Р» резервуар накопичувач, літ. «С» зливне обладнання, літ. «Т» зливне обладнання; нежитлову будівлю літ. «А-1» (стаціонарний АГЗП), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 31,7 кв.м; нежитлову будівлю літ. «А-1» (стаціонарний АГЗП), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 33,8 кв.м.». В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 11 січня 2017 року залишено в силі.
Отже, в даному випадку першочергово спір виник з приводу виконання умов договорів іпотеки, якими забезпечувались договори про відновлювальну кредитну лінію, укладені між позивачем юридичною особою та ВІДКРИТИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «БАНК «ФІНАНСИ І КРЕДИТ», а також щодо порушення права власності позивача на нерухоме майно внаслідок дій ВІДКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК «ФІНАНСИ І КРЕДИТ», ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛЮКСТРЕЙДКОМПАНІЯ «КИЇВ» і приватного нотаріуса з реєстрації такого права.
Аналіз змісту та підстав поданого позову, а також суб`єктний склад сторін договірних правовідносин свідчить про те, що спірні правовідносини пов`язані із захистом майнового права позивача, який є суб`єктом господарювання, й виходять із здійсненням ним господарської діяльності (ураховуючи зміст договорів про відновлювальну кредитну лінію), та з належністю виконання господарських договорів іншими юридичними особами, й діями нотаріуса щодо реєстрації речового права на нерухоме майно.
Таким чином, аналізуючи вищевказані позовні вимоги та беручи до уваги, що предметом даного спору є скасування постанови приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малахової Галини Іванівни про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22 серпня 2024 року № 96/02-32 та зобов`язання приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малахової Галини Іванівни зняти (припинити) записи про державну реєстрацію та обтяження, внесені стосовно зазначеного вище нерухомого майна, які були первісно предметом договірних відносин, укладених між юридичними особами та стосувались здійснення ними господарської діяльності, тобто є господарськими, суд доходить обґрунтованого висновку про те, що вказаний спір належить до юрисдикції господарського суду.
Одночасно з цим, суд ураховує, що позивачем оскаржуються дії приватного нотаріуса як державного реєстратора щодо невчинення ним дій, які буди здійснені іншим державним реєстратором за заявами третьої особи, яка також є юридичною особою (банком), тобто стосуються речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно й є похідними від предметів первісних договорів.
Пунктом 1 частини 1 статті 186 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд вважає, що ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ» слід відмовити у відкритті провадження у справі з єдиним унікальним № 638/2667/25 (провадження № 2/631/579/25) за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ АКТИВ-ОІЛ» до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малахової Галини Іванівни про скасування постанови нотаріуса та зобов`язання вчинити певні дії, роз`яснивши позивачу, що дана позовна заява підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
При цьому суд зауважує, що визначення правильної юрисдикційності того чи іншого спору має важливе значення. Адже Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення Європейського суду з прав людини від 29 квітня 1988 року у справі «Белілос проти Швейцарії»).
На підставі вищевикладеного, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 55, 124, 125 Конституції України, частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України, статтями 3, 173, 179 Господарського кодексу України, статтями 1, 4 та 20 Господарського процесуального кодексу України, статтями 1 5, 10 13, 17, частиною 1 статті 19, статтями 31, 32, 128, частиною 1 статті 186, статтями 256, 258 260, 261, 263 265, 268, частинами 5 та 11 статті 272, 352 355 Цивільного процесуального кодексу України,
Відмовити у відкритті провадження у справі з єдиним унікальним № 638/2667/25 (провадження № 2/631/579/25) за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ» до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Малахової Галини Іванівни про скасування постанови нотаріуса та зобов`язання вчинити певні дії.
Роз`яснити ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОМПАНІЯ «АКТИВ-ОІЛ», що дана позовна заява підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження такої ухвали, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду та з інших поважних причин.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.

Суддя Т. М. Трояновська