ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/485/25 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

секретар - Панькевич Т.І.

з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Собчука В.К., Івченко А.С. та її представника - адвоката Брикси Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Собчука Віктора Костянтиновича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 6 лютого 2025 року, ухвалене суддею Кунець Н.М. у цивільній справі №607/21490/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з із вказаним позовом, який обґрунтовано тим, вона перебувала з ОСОБА_1 у шлюбі з 23 травня 2009 року по 20 листопада 2017 року, за час якого у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу подружжя спільно придбало земельну ділянку площею 614 кв.м. у с. Лозова (кадастровий номер: :01:001:0676), яка оформлена на ОСОБА_1 . Позивачка надала письмову згоду на купівлю земельної ділянки, договір укладався в інтересах сім`ї, тому вона вважає ділянку спільною сумісною власністю.

На цій земельній ділянці за час шлюбу було збудовано садовий будинок (232,1 кв.м., АДРЕСА_1 ), який експлуатується з 2015 року, однак право власності не було оформлено під час шлюбу.

У 2024 році ОСОБА_1 зареєстрував декларацію про готовність об`єкта та 28 серпня 2024 року оформив право власності лише на себе, про що ОСОБА_2 дізналась 05 вересня 2024 року.

ОСОБА_2 проживає у вказаному будинку з донькою, облаштувала його, а відповідач і його мати погрожують позивачці виселенням.

Посилаючись на вищенаведене, ОСОБА_2 просила суд визнати вищевказані земельну ділянку і будинок спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на 1/2 частину кожного з об`єктів.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 6 лютого 2025 року позов задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельну ділянку кадастровим номером: :01:001:0676 розміром 614 кв.м. з цільовим призначенням для ведення садівництва у с. Лозова, Тернопільського району Тернопільської області та садовий будинок загальною площею 232,1 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 садівницьке товариство «Сонячне».

В порядку поділу спільного майна подружжя припинено режим спільної сумісної власності та визнати за ОСОБА_2 право власності на:

-1/2 частку земельної ділянки кадастровим номером: :01:001:0676 площею 614 кв.м з цільовим призначенням для ведення садівництва у с. Лозова, Тернопільського району Тернопільської області;

-1/2 частку садового будинку загальною площею 232,1 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 садівницьке товариство «Сонячне».

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9084,06 грн судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Собчук В.К. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд безпідставно не врахував аудіо- та відеозаписи, з яких випливає, що ОСОБА_2 визнавала придбання спірного майна за кошти інших осіб та підтвердила відсутність у неї прав на спірне майно. Крім цього, суд помилково визначив початок перебігу позовної давності з моменту державної реєстрації права власності на будинок за ОСОБА_1 , хоча ОСОБА_2 ще до цієї дати знала про належність спірної земельної ділянки відповідачу.

У відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Брикса Х.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Вказує, що мотивувальна частина рішення суду містить оцінку доказів з висновками щодо їх належності, допустимості та достовірності. Матеріали справи містять докази набуття спірного майна у період перебування сторін у шлюбі та у інтересах сім`ї спільними зусиллями подружжя. Про порушення своїх прав ОСОБА_2 дізналась 5 вересня 2024 року, коли отримала Інформацію із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та дізналась, що спірний будинок було зареєстровано ОСОБА_1 28 серпня 2024 року, тому позов пред`явлено в межах строку позовної давності.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Собчука В.К., який доводи апеляційної скарги підтримав, пояснення ОСОБА_2 та її представника адвоката Брикси Х.І., які проти задоволення апеляційної скарги заперечили та вважають, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Обставини справи.

ОСОБА_2 на ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 травня 2009 року по 20 листопада 2017 року.

У шлюбі народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

24 червня 2011 року згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_1 купив належну ОСОБА_5 на праві приватної власності, вільну від будь яких будівель та споруд земельну ділянку розміром 614 кв.м., що розташована на території Лозівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, з кадастровим номером :01:001:0676, з цільовим призначенням для введення садівництва.

Договір посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. та зареєстровано в реєстрі за № 1066.

Як вбачається із п. 6 договору купівлі продажу земельної ділянки, дружина покупця - ОСОБА_2 дала згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_1 земельної ділянки, що є предметом цього Договору.

Відповідно до заяви ОСОБА_2 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. 24.06.2011 за реєстровим № 1064, ОСОБА_2 дала свою згоду на укладання договору про купівлю її чоловіком ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення садівництва розміром 614 кв.м., що знаходиться на території Лозівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, що є спільною сумісною власністю. При цьому ствердила, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається її чоловіком в інтересах їхньої сім`ї та відповідає їхньому спільному волевиявленню.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 393693701 від 05.09.2024, державним реєстратором Підгороднянської сільської ради Шпендак Ю.Р. 28.08.2024 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,0614 га на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки, серія та номер: 1066, виданий 24.06.2011 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.І. та державного акту на право приватної власності на землю серія та номер: ТР №02412, виданий 21.07.1994 Лозівською сільською Радою народних депутатів.

Як вбачається із змісту довідок № 88 від 23.10.2012, б/н від 22.07.2024, виданих Садово городнім товариством «Сонячне» члену садівницького товариства «Сонячне» ОСОБА_1 , за ним рахується садовий будинок у АДРЕСА_1 на площі земельної ділянки 614 кв.м. Ділянка обробляється. Земельний податок сплачено.

10.07.2013 Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації на замовлення ОСОБА_1 виготовлено Технічний паспорт на садовий будинок в садівничому товаристві «Сонячне» №142 вул. Барвиста, с. Лозова, відповідно до якого садовий будинок побудовано у 2011 році, загальна площа 232,1 кв.м, допоміжна 183,7 кв.м.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 261 від 19.09.2015, ОСОБА_1 оплатив товариству «Сонячне» 200 грн за дозвіл підключення електричної енергії.

Як вбачається з технічної документації, виготовленої 29.07.2024 ФОП ОСОБА_6 на замовлення ОСОБА_1 на нове будівництво садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, зазначених у п. 9 Розділу V «Прикінцеві положення» ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», вказаний садовий будинок побудовано 01.12.2011, на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0676, площею 0,0614 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, та такий має загальну площу 232,1 кв.м.

Відповідно до витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва реєстраційний номер ІУ75, Державною інспекцією архітектури та містобудування України, 06.08.2024 здійснено реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта за амністією, а саме, нового будівництва садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 232,1 кв.м., який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0676, площею 0,0614 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва. Будівництво будинку розпочато 24.06.2011, завершено 01.12.2011.

Наказом Відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області № 134 від 09.08.2024 «Про присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна», присвоєно садовому будинку, розташованому в садівницькому товаристві «Сонячне», в селі Лозова земельній ділянці із кадастровим номером :01:001:0676, адресу: АДРЕСА_1 . Вказане також вбачається із витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про присвоєння адрес Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 12.08.2024.

28.08.2024 ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до Підгороднянської сільської ради Тернопільського району, Тернопільська області із заявою за реєстраційним номером 62673371 про державну реєстрацію права власності на закінчений будівництвом садовий будинок, загальною площею 232,1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням про державну реєстрацію прав № 74828865 від 30.08.2024, державним реєстратором прав на нерухоме майно Підгороднянської сільської ради Тернопільського району, Тернопільська області Шпендак Ю.Р. за результатами розгляду заяви від 28.08.2024 за реєстраційним номером 62673371 проведено державну реєстрацію прав.

Як слідує із витягу з Державного реєстру речових прав № 393058434 від 30.08.2024, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на закінчений будівництвом садовий будинок, загальною площею 232,1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки, виданої 23.09.2024 Садівницьким товариством «Сонячне», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , садівницьке товариство «Сонячне» та до складу її сім`ї входить донька ОСОБА_3 , яка перебуває на утриманні ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 здійснювала оплати Садівницькому товариству «Сонячне» за світло та членські внески, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера від 07.08.2022, 14.11.2022, 28.01.2023, 26.03.2023, 07.06.2023, 09.08.2023, 30.08.2023, 10.10.2023, 09.01.2024, 10.02.2024, 01.04.2024, 16.04.2024, 21.05.2024, 26.08.2024.

Згідно з актовим записом про народження № 1832, отриманим через застосунок «Дія», ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Тернопіль та його батьками є: батько ОСОБА_8 , мати ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 з 10.03.2011 по 17.07.2019 мала право на проживання в Італійській Республіці, що підтверджується відомостями із паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 виданого 17.05.2010 органом 6110, дійсним до 17.05.2020.

Як слідує із долученого відповідачем ОСОБА_1 до матеріалів справи документів, ОСОБА_7 , за період з 2010 по 2011 роки отримувала дохід у вигляді заробітної плати у Італійській Республіці. Крім того, з виписок з банківських рахунків ОСОБА_7 та ОСОБА_9 вбачається неодноразове виведення (зняття) коштів з банківських рахунків за період з 2011 по 2016 роки.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно 13.10.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Збаразького районного управління юстиції Тернопільської, ОСОБА_10 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Доброводи Збаразького району Тернопільської області, та її батьками є: батько ОСОБА_11 , мати ОСОБА_12 .

Позивачем ОСОБА_2 долучено до матеріалів справи довідки національного інституту соціального забезпечення Італійської Республіки про нарахування її матері ОСОБА_12 пенсії за 2024 рік на основі внесків від трудової діяльності за період з 2002 по 2024 роки, з перекладом з італійської мови на українську.

Згідно відповіді відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період 1 кварталу 2009 року по 4 квартал 2017 року, ОСОБА_1 отримував наступні доходи: у період з 1 кварталу 2009 року по 02 квартал 2013 року заробітну плату від ТОВ «ТЕРКО АВТО», ТзОВ «МАТЕРА», ТОВ «ТЄФІЯ» середній розмір якої становив 2715,19 грн в квартал; у період з 3 кварталу 2012 року по 3 квартал 2014 року соціальну допомогу, а саме, у 3 кварталі 2012 року 10 698,34 грн, надалі по 2292,51 грн кожного кварталу та у 3 кварталі 2014 764,17; за період з 4 кварталу 2013 року по 1 квартал 2015 року дохід виплачений самозайнятій особі у середньому розмірі 5956 грн в квартал. Інформація про ОСОБА_2 за період з 1 кварталу 2009 року по 4 квартал 2017 року відсутня.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірне майно набуте сторонами за час шлюбу, а тому є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач не спростував презумпцію спільної сумісної власності майна, набутого за час шлюбу.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Так, положеннями статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, а майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та є сталим у судовій практиці при вирішенні спірних правовідносин.

Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Визначення режиму особистої приватної власності майна одного з подружжя передбачено у статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Встановлено, що у період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у шлюбі 24.06.2011 ними була придбана земельна ділянка, площею 614 кв.м., що розташована на території Лозівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, з кадастровим номером :01:001:0676, з цільовим призначенням для введення садівництва.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вищевказана земельна ділянка була придбана за спільні кошти подружжя у спільну сумісну власність, про що свідчить наявність письмової згоди ОСОБА_2 на укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, яка зафіксована у такому договорі.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 зробив наступні висновки :

Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_2 надала нотаріально посвідчену згоду на набуття у спільну сумісну власність земельної ділянки така згода зафіксована у договорі купівлі-продажу земельної ділянки, тому земельна ділянка розміром 614 кв.м., що розташована на території Лозівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, з кадастровим номером :01:001:0676, є обєктом спільної сумісної власності подружжя, суд не може робити висновки про набуття зазначеного майна в особисту власність одного з подружжя.

На вказаній земельній ділянці під час перебування сторін у шлюбі у 2011 році було збудовано спірний садовий будинок, що підтверджується відомостями, зазначеними у Технічних паспортах, виготовлених 10.07.2023 Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації та 29.07.2024 ФОП ОСОБА_6 , а також декларацією про готовність до експлуатації об`єкта за амністією, зареєстрованою Державною інспекцією архітектури та містобудування України 06.08.2024, з яких вбачається, що садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 232,1 кв.м. завершений будівництвом 01.12.2011.

Як вже зазначалось вище, спірний будинок було введено в експлуатацію 06.08.2024. Державна реєстрація права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 була проведена 28 серпня 2024 року, тобто після розірвання шлюбу.

Майно, що збудоване у шлюбі, проте державна реєстрація права власності на яке не проведена, підлягає поділу як нерухоме майно, оскільки сам по собі факт розірвання шлюбу не впливає на правовий статус такого майна, оскільки його будівництво закінчено до розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів із дня реєстрації заяви.

Введення об`єкта в експлуатацію - це завершальний етап зведення об`єкта, що дозволяє отримати право власності і надає можливість підключення до інженерних мереж (обов`язкових для його повноцінного функціонування). Готовим до введення в експлуатацію вважається об`єкт архітектури або інженерна споруда, щодо якого закінчені всі роботи (будівельно-монтажні, оздоблювальні, пуско-налагоджувальні) і підготовлена (оформлена) належним чином вся виконавча документація.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, введення будинку в експлуатацію - це вимога закону, як і державна реєстрація, що необхідна для юридичного оформлення права власності на цей об`єкт нерухомості.

Отже, збудований у період перебування сторін у шлюбі будинок є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя і підлягає поділу як будинок між колишнім подружжям.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 не спростував презумпцію спільності майна подружжя, не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовувалися його заперечення, зокрема того факту, що спірний будинок було побудовано за його особисті кошти та за рахунок коштів, отриманих ним від своєї матері ОСОБА_7 та її чоловіка ОСОБА_13 .

Суд першої інстанції надав обгрунтовану оцінку тим доказам, які відповідач подавав з метою спростування презумпції права спільної сумісної власності набутого за час шлюбу майна та прийшов до вірного висновку про те, що подані відповідачем докази не спростовують цієї презумпції.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Зняття готівки з рахунків матері відповідача та її чоловіка жодним чином не доводить того факту, що такі кошти були використані для купівлі земельної ділянки та будівництва будинку по АДРЕСА_1 .

Також суд вірно зазначив, що фотокопії записів у блокноті матері відповідача не є належними доказами, які спростовують презумпцію спільної сумісної власності набутого за час шлюбу сторонами майна.

Крім цього, зміст таких записів у блокноті залежить виключно від волі особи, яка їх писала - матері відповідача, яка є заінтересованою у вирішенні спору на користь її сина, а тому такі записи не є достовірним доказом у даній справі.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що що земельна ділянка з кадастровим номером: :01:001:0676 площею 614 кв.м з цільовим призначенням для ведення садівництва у с. Лозова, Тернопільського району Тернопільської області та садовий будинок загальною площею 232,1 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 , є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки набуті сторонами у шлюбі, в інтересах сім`ї, а відтак підлягають поділу між ними.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки судом першої інстанції наданих стороною відповідача доказів є безпідставними, оскільки оцінка доказів здійснена судом відповідно до ст. 89 ЦПК України на основі принципів всебічності, об`єктивності та допустимості.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що у голосових повідомленнях ОСОБА_2 визнавала відсутність у неї прав на спірне майно та його придбання за кошти інших осіб, оскільки остання не вчиняла жодних юридично значимих дій, які б свідчили про добровільну і усвідомлену відмову від своїх майнових прав на спірне майно. Вказані голосові повідомлення є лише побутовими висловлюваннями, що не тягнуть юридичних наслідків і не можуть спростовувати презумпцію спільної сумісної власності колишнього подружжя на спірне майно. Звернення ОСОБА_2 із даним позовом спростовує твердження про її відмову від майнових прав на спірне майно. Як у суді першої, так і апеляційної інстанцій ОСОБА_2 пояснювала, що зазначені голосові повідомлення не стосуються спірного майна, набутого у шлюбі з відповідачем.

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності слід зазначити наступне.

Статтею 20 СК України передбачено, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Європейський суд з прав людини наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, заяви № 22083/93, 22095/93, пункт 51).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, а також корелювати з реальною обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року, заява № 23890/02 у справі «Фінікаріду проти Кіпру»).

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Аналогічні за змістом правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445 св 18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400 св 19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження №61-5819 св 19), від 28 червня 2022 року у справі № 331/3589/20 (провадження № 61-21284 св 21), від 15 травня 2023 року у справі № 200/26797/15-ц (провадження № 61-7622 св 22).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачці було відомо в 2011 році про придбання відповідачем земельної ділянки, отже вона мала можливість знати про можливе порушення своїх прав до державної реєстрації права власності на будинок, колегія суддів оцінює критично та зазначає, що надання позивачкою згоди на купівлю в інтересах сімї земельної ділянки жодним чином не свідчить про початок перебігу строку позовної давності, так як земельна ділянка набута у спільну сумісну власність.

У період з моменту розірвання шлюбу до 2022 року у будинку ніхто не проживав, чого не заперечив у суді апеляційної інстанції представник відповідача.

Після розірвання шлюбу позивачка мала доступ до спірного будинку та земельної ділянки, а з 2022 року проживала у цьому будинку, сплачувала необхідні комунальні платежі.

Наведене свідчить про відсутність у позивачки вважати порушеними свої права на спірне майно до 2024 року, коли вона дізналася про реєстрацію за відповідачем права власності на будинок.

Отже, доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності не знайшли свого підтвердження у суді.

Рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Собчука Віктора Костянтиновича залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 6 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 2 червня 2025 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Костів О.З.