Провадження № 22-ц/812/829/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 травня 2025 року м. Миколаїв

справа № 477/2865/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану її представником

адвокатом Одинцовою Валерією Ігорівною,

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області, ухвалене 13 березня 2025 року суддею Глубоченком С.М. в приміщенні цього ж суду, (дата складання повного рішення не зазначена), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до

ОСОБА_1

про захист честі, гідності та ділової репутації,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним вище позовом.

Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі «Facebook» під ім`ям « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відповідачка ОСОБА_1 оприлюднила в загальнодоступній соціальній групі «Наша Шевченківська ОТГ» відносно нього пост з текстом « ОСОБА_3 колишній директор клубу села Шевченкове Миколаївської області здає позиції наших військ рашистам». Ця інформація є негативною та недостовірною, а також ганьбить честь, гідність та ділову репутацію як добропорядного і законослухняного громадянина. Поширена інформація стала відома широкому колу осіб і негативно вплинула на його ділову та громадську репутацію, оскільки на його адресу надходили погрози щодо розправи з ним, у тому числі й на заклик відповідачки. Вважає, що поширеною інформацією йому завдана моральна шкода, яка виразилася в сильних душевних хвилюваннях позивача та його родини, які змушені були протягом тривалого часу відчувати на собі негативні наслідки вказаної публікації, негативні коментарі недоброзичливців, принизливих образ.

Позивач просив зобов`язати відповідачку ОСОБА_1 спростувати розміщену нею неправдиву інформацію шляхом розміщення у п`ятиденний строк після ухвалення рішення суду публікації у вигляді відео-звернення та у вигляді текстового варіанту зі своєї сторінки, а також групі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в соціальній мережі «Fecebook» за такий текст: «Я, ОСОБА_1 , жителька села Шевченкове Миколаївського району Миколаївської області, вчитель Шевченківського ліцею, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в соціальній мережі «Fecebook», в групі «Наша Шевченківська ОТГ» (адміністратор ОСОБА_4 ) опублікувала пост, в якому безпідставно обмовила жителя мого села ОСОБА_2 у здачі позицій ворогові. Мої звинувачення виявилися упередженими, я визнаю свою помилку, тому вибачаюсь перед ОСОБА_5 та його рідними за свої дії, адже мій вчинок ніс загрозу їх життю та спричинив незаслужених страждань». Також просив стягнути з відповідачки 150 000 грн моральної шкоди та 15 000 грн витрат на правничу допомогу.

У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_1 просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що вона не є автором вказаної публікації та сторінка користувача під ім`ям « ІНФОРМАЦІЯ_2 » їй не належить. Також посилалася і на необґрунтованість заявленого до відшкодування розміру моральної шкоди. Крім того, просила про застосування строків позовної давності оскільки предметом позову є події, які мали місце у березні 2022 року, тоді як з позовом ОСОБА_2 звернувся тільки у жовтні 2023 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 13 березня 2025 року позов задоволено частково.

Ухвалено визнати недостовірною і такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 в соціальній мережі «Facebook» в загальнодоступній соціальній групі «Наша Шевченківська ОТГ під іменем користувача « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а саме пост з текстом « ОСОБА_3 колишній директор клубу села Шевченкове Миколаївської області здає позиції наших військ рашистам».

ОСОБА_1 зобов`язано спростувати поширену нею ІНФОРМАЦІЯ_1 інформацію відносно ОСОБА_2 у спосіб, яким вона була поширена, а саме шляхом розміщення протягом п`яти днів з дня набрання рішенням суду законної сили в соціальній мережі «Facebook» від свого імені посту із текстом наступного змісту «Я, ОСОБА_1 , жителька села Шевченкове Миколаївського району Миколаївської області, вчитель Шевченківського ліцею, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в соціальній мережі «Fecebook», в групі «Наша Шевченківська ОТГ» опублікувала пост, в якому безпідставно обмовила жителя мого села ОСОБА_2 у здачі позицій ворогові».

З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 15 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, 1 500 грн витрат на правничу допомогу та 107, 36 грн судових витрат зі сплати судового збору.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції погодився з доводами ОСОБА_2 в частині спричинення йому моральних страждань з огляду на те, що дійсно під час повномасштабного вторгнення на територію України військ агресора територія с. Шевченкове Миколаївського району Миколаївської області перебувала на ліній бойового зіткнення та в окупації. У цьому випадку поширення інформації про вчинення ОСОБА_2 дій на шкоду Збройним Силам України могло мати негативні наслідки для нього та його родини в умовах недостатнього контролю з боку правоохоронних органів під час бойових дій, а поширена ОСОБА_1 інформація мала негативний характер, стала відома широкому колу осіб та негативно вплинула на ділову та громадську репутацію особи, а також призвела до виникнення з даного приводу виправданих душевних хвилювань.

Крім того суд зазначав, що з 12 березня 2020 року по 29 січня 2024 року строки позовної давності, як загальної так і спеціальної були продовжені на строк дії карантину та строк дії воєнного стану. З 30 січня 2024 року строки позовної давності були зупинені. Оскільки публікація мала місце 18 березня 2022 року, строк позовної давності позивачем не був пропущений, а тому право позивача підлягає судовому захисту.

Судові витрати позивача відшкодовані пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Одинцова В.І., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Також просила стягнути з позивача 10 000 грн витрат на правничу допомогу.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована безпідставністю і недоведеністю висновку суду про належність ОСОБА_1 особистої сторінки в соціальній мережі Facebook з ім`ям « ІНФОРМАЦІЯ_4 », у тому числі з тієї підстави, що у справі не була призначена відповідна експертиза.

Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Ним може бути інформація з переписки у чаті, на веб-сайті, електронний лист з поштового сервісу тощо. Для фіксування електронного доказу переважно робиться його електронна копія, яка, зокрема, може мати форму скріншота. Отже, скріншот не є оригіналом документу, а є лише формою фіксування електронного доказу.

Також апелянт вважала безпідставними посилання суду на покази свідків оскільки вони ґрунтуються на повідомленнях інших осіб. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами ЦПК України.

Крім того зазначала, що суд безпідставно поставив у вину відповідачки ту обставину, що сторінка, з якої було поширену інформацію, видалена та позов не підтверджується жодним доказом.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просив у її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на ті ж обставини, якими обґрунтовував позовні вимоги.

Зокрема зазначав, що відповідачка ОСОБА_1 усіляко уникала участі у судових засіданнях суду першої інстанції, подала заяву про розгляд справи без її участі, а на відеозв`язок з судом виходила тільки її представник.

2.Мотивувальна частина

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Одинцової В.І., свідка ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в соціальній мережі «Facebook» в загальнодоступній соціальній групі «Наша Шевченківська ОТГ» користувачем під ім`ям « ІНФОРМАЦІЯ_2 » розміщено пост із інформацією про те, що ОСОБА_2 здає позиції українських військових агентам країни агресора. Коментарі до вказаного повідомлення, в тому числі й від особи на ім`я « ОСОБА_7 » містили заклики до вчинення насильницьких дій відносно ОСОБА_2 за вчинення останнім інкримінованих йому у цьому пості діянь.

Власником сторінки «Nuta Nuta» за відомостями позивача та його знайомих є ОСОБА_1 .

Зазначена інформація була доведена до відома невизначеного кола осіб - користувачів мережі Інтернет, тому ОСОБА_2 просив визнати її недостовірною та такою що порушує його честь, гідність та репутацію.

Оцінюючи доводи відповідачки ОСОБА_1 , яка стверджувала, що сторінка в соціальній мережі «Facebook» в загальнодоступній соціальній групі « ІНФОРМАЦІЯ_5 » під ім`ям « ІНФОРМАЦІЯ_2 » їй не належить, судом досліджено надані позивачем скріншоти із соціальної мережі «Facebook», зокрема зі сторінки ОСОБА_8 , на якій зафіксовано фото відповідача ОСОБА_1 з особою користувача на ім`я « ОСОБА_9 », на якому зафіксовано відмічення на фото користувача на ім`я « ОСОБА_7 », фото якої відповідає особі відповідача та користувача на ім`я « ОСОБА_9 », що підтверджує доводи позивача про належність цієї сторінки саме ОСОБА_1 .

Також суд взяв до уваги пояснення свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які підтвердили належність сторінки « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у соціальній мережі «Facebook» саме відповідачці ОСОБА_1 , та про те, що саме ОСОБА_1 розмістила у загальнодоступній соціальній групі «Наша Шевченківська ОТГ» пост із інформацією про те, що позивач ОСОБА_2 здає позиції українських військових агентам країни агресора саме ОСОБА_1 .

Представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Одинцова В.І. спростовувала належність сторінки під ім`ям « ІНФОРМАЦІЯ_2 » саме відповідачці, зазначала, що у соціальній мережі «Facebook» наявні кілька осіб з таким ім`ям. При цьому на цих сторінках не зазначено кому саме вони належать та місце проживання цих осіб. Однак суд вважав нелогічним твердження адвоката, що особи зареєстровані під ім`ям « ІНФОРМАЦІЯ_2 » з зазначеним місцем знаходження у м. Одесі, м. Харкові та інших населених пунктах поза межами Миколаївської області можуть бути учасниками загальнодоступної соціальної групи «Наша Шевченківська ОТГ» та від імені ОСОБА_1 здійснюють переписку з мешканнями с. Шевченкове Миколаївського району Миколаївської області.

Також суд звернув увагу на те, що після звернення ОСОБА_16 з позовом до суду сторінка користувача з ім`ям « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яка була учасником загальнодоступної соціальної групи «Наша Шевченківська ОТГ» була видалена. На думку суду це свідчить про намагання відповідачки приховати дійсні відомості обставин при яких відбулося розміщення інформації стосовно ОСОБА_2 .

З огляду на вищевказане, суд вважав доведеною ту обставину, що пост з текстом « ОСОБА_3 колишній директор клубу села Шевченкове Миколаївської області здає позиції наших військ рашистам» було підготовлено та оприлюднено в соціальній мережі «Facebook» в загальнодоступній соціальній групі « ІНФОРМАЦІЯ_5 » саме відповідачкою ОСОБА_1 .

Позиція апеляційного суду

Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Відповідно до змісту статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Отже праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про інформацію" інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про інформацію" основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Статтею 27 Закону України "Про інформацію" передбачено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Автором є особа, від якої пролунали певні висловлювання, зміст яких став підставою для позову про спростування недостовірної інформації. Автор одночасно є і поширювачем інформації. Автор відповідає за зміст повідомленою ним інформації. Поширювачем інформації також може бути особа, із використанням технічних можливостей якої поширена автором інформація набула ще більшого розголосу.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно положень статті 277 ЦК України і статті 12,13 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідним є визначення характеру такої інформації та з`ясування, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно частин 1, 2 статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Отже за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини у справі "ТОВ "Інститут економічних реформ" проти України" від 02 червня 2016 року зазначено, що суд у своїй практиці розрізняє твердження щодо фактів та оціночні судження. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу довести правдивість оціночних суджень неможливо виконати і вона порушує свободу вираження поглядів як таку, що є фундаментальною частиною права, що охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі "Лінгенс проти Австрії", п.46). Однак навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє "фактологічне підґрунтя" для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення у справі "Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції", п.55). Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення у справі "Бразільє проти Франції", заява № 71343/01, п.37, від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення "Патурель проти Франції", заява № 54968/00, п.37, від 22 грудня 2005 року).

У справі, що переглядається, встановлено, що в загальнодоступній соціальній групі « ІНФОРМАЦІЯ_5 » у соціальній мережі «Facebook» було оприлюднено допис з текстом « ОСОБА_3 колишній директор клубу села Шевченкове Миколаївської області здає позиції наших військ рашистам». Допис вчинено користувачем під ім`ям « ОСОБА_7 ». Цим же користувачем вчинено допис «Сьогодні 18.03 накрили Шевченкове по його наводці. Хто знає, де він, не щадіть!!!».

Аналіз змісту висловлювання дає підстави для висновку про те, що воно побудоване у формі твердження фактичної обізнаності певної особи про існування конкретних обставини та фактів, що вчиняються конкретною особою ОСОБА_17 .

Така інформація може сформувати в уяві суспільства негативні враження, викликати обурення та агресію.

Колегія суддів враховує, що суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі та негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації, відповідала дійсності.

Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону «Про інформацію» та Закону «Про доступ до публічної інформації» №1170-VII від 27 березня 2014 року, що набрав чинності 19 квітня 2014 року, ч. 3 статті 277 ЦК виключено.

Тому чинне законодавство з 19 квітня 2014 року не містить презумпції добропорядності і відсутні підстави для застосування такої конструкції при вирішенні спорів про спростування недостовірної інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов:

?поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

?поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

?поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

?поширення інформації, що порушує особисті немайнові права;

?врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року).

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

Судження це те ж саме, що й думка, висловлення.

Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів (див., зокрема, постанову КЦС ВС від 24 травня 2023 року в справі № 536/911/21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зокрема КЦС ВС нагадав, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 916/3027/21 зроблено висновок, що «з наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України)».

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим.

Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.

Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа.

Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.

Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі».

Оцінюючи зібрані у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що поширена відповідачкою ОСОБА_1 інформація є фактичним твердженням, яке спростовуюється наявними у справі доказами, отже ця інформація є недостовірною.

Згідно положень статті 277 ЦК України і статті 12,13 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача.

Проте відповідачка ОСОБА_1 такого не довела.

На той факт, що ця інформація була поширена саме відповідачкою ОСОБА_1 вказують зокрема пояснення свідків, які підтвердили, що сторінка користувачем під ім`ям « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у загальнодоступній соціальній групі « ІНФОРМАЦІЯ_5 » соціальній мережі «Facebook» належить саме ОСОБА_1 .

При цьому колегія суддів критично оцінює твердження представника відповідачки про недоведеність належності сторінки відповідачці та про неналежність як доказу показань свідків.

Свідок ОСОБА_11 , який був допитаний судом першої інстанції є дільничним офіцером поліції с. Шевченкове. Пояснив, що після початку бойових дій на території Миколаївського району перебувава на території с. Шевченкове. Після розміщення посту у групі про причетність ОСОБА_2 до діяльності проти Збройних Сил України, йому зателефонував позивач і повідомив про вказані обставини, так як вважав цю інформацію недостовірною та при перевірці на блок посту у нього можуть виникнути проблеми. Свідок зателефонував чоловікові ОСОБА_1 та попросив видалити опубліковану інформацію, на що останній відмовився, пославшись на необхідність перевірки ОСОБА_2 .

Допитана судом першої інстанції ОСОБА_15 показала, що раніше працювала журналістом в регіональній телерадіокомпанії «Суспільне Миколаїв». 01 вересня 2023 року на офіційну сторінку телерадіокомпанії надійшло повідомлення від користувача під ім`ям « ІНФОРМАЦІЯ_2 » зі звинуваченням на її адресу у висвітленні неправдивої інформації. Вказане повідомлення містило інформацію щодо прізвища та імені особи, яка його написала, а саме « ОСОБА_1 ». Зазначене повідомлення було надіслано керівництву телерадіокомпанії, оскільки тільки вони мали доступ до перегляду повідомлень такого змісту. Після надходження цього повідомлення свідку ОСОБА_15 зателефонувала шеф-редактор та повідомила, що ввечері буде розмовляти по телефону з ОСОБА_18 з приводу поданої нею скарги та надіслала зміст цього повідомлення.

Отже, пояснення свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 надані ними як достеменно відома їм особисто інформація, а не отримана від інших осіб, тому їхні свідчення можуть бути прийняті судом як належний та допустимий доказ, що вказує на обставини, які виникли та події, що мали місце.

При цьому, як правильно зазначено представником відповідачки, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин на доведення яких вони надані, за відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, та якщо ці показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами ЦПК України.

Отже, пояснення, що були надані свідками ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , підтверджуються іншими належними доказами у справі, зокрема поясненнями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_15 .

Крім того, судом апеляційної інстанції було допитано в якості свідка адміністратора соціальної групи «Наша Шевченківська ОТГ» у мережі «Facebook» ОСОБА_6 , яка пояснила, що створила цю групу у 2019 році для обговорення соціальних питань, оскільки два скликання була депутатом шевченківської ОТГ. У групі зареєструвався користувач під іменем «Nuta Nuta». Фото користувача під іменем не було, але вона як адміністратор групи мала доступ до особистої інформації користувача, яка містилася всередині профілю «Nuta Nuta». Там вона бачила фотознімки власника профілю. Оскільки вона не була знайома з цією особою особисто, вона запитала у місцевих мешканців ким є ця особа та довідалася від кількох осіб що це вчителька Шевченківського ліцею ОСОБА_1 . Встановивши, що ця особа дійсно є мешканкою Шевченківської ОТГ, вона затвердила її публікацію. Через деякий час їй зателефонували працівники СБУ та попросили цю публікацію видалити. Кілька публікацій вона видалила, однак саме публікацію під іменем «Nuta Nuta» не встигла видалити у зв`язку з тривалою відсутністю світла. Крім цього, вона достеменно упевнена у тому, що користувачем під іменем «Nuta Nuta» є саме ОСОБА_1 , оскільки вона під своїм іменем коментувала інші публікації. Також свідок пояснила, що як адміністратор групи бачила особисті відео ОСОБА_18 , зокрема було відео, де вона себе знімала і коментувала інші події, це була та сама особа, що і на фотознімках у цьому профілі.

На запитання головуючої у справі свідок пояснила, що на фотознімку, що міститься в матеріалах справи на аркуші 43 першого тому справи, разом з учасником групи ОСОБА_19 зображена ОСОБА_20 , яка була учасником групи «Наша Шевченківська ОТГ», зареєстрована під іменем «Nuta Nuta».

Отже, на підставі досліджених доказів апеляційний суд вважає доведеними твердження позивача ОСОБА_2 про те, що саме ОСОБА_1 розповсюдила відносно нього недостовірну інформацію.

Як зазначає Верховний Суд у Постанові від 7 червня 2022 року у справі № 910/15998/20, під стандартом доказування слід розуміти ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину доведеною. Тобто, мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Отже, стандарт доказування це міра юридичної аргументації, якої стороні потрібно досягнути у контексті обґрунтування своїх доводів, для того, щоб суд з ними погодився.

У своїй постанові від 4 березня 2024 року у справі № 400/4966/21 Верховний Суд підкреслює, що на сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: 1) «баланс імовірностей» або ж «перевага доказів»;

2) «наявність чітких і переконливих доказів»; 3) «поза розумним сумнівом».

У цивільному процесі, відповідно до статті 80 ЦПК України, закріплено стандарт достатності доказів. За своєю правовою природою, він відноситься до раніше згаданої «наявності чітких та переконливих доказів». Останній, за необхідним ступенем доказування, займає проміжну позицію між «балансом ймовірностей» та «поза розумним сумнівом».

Такий підхід є наслідком того, що у цивільному судочинстві діє принцип змагальності сторін, що закріплений у статті 12 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином забезпечується принцип рівності прав та можливостей усіх учасників справи.

У Постанові Верховного Суду від 25 вересня 2023 року у справі № 902/1068/20 зазначається, що у цивільних (господарських) справах стандартом доказування є «перевага доказів», стандарт також відомий як «баланс ймовірностей», де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром.

Як зазначає суд, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

У Постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі № 141/124/21 суд також здійснив посилання на рішення ЄСПЛ у справі «Бендерський проти України», яке орієнтує судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей», або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів», що притаманний саме приватноправовим відносинам. За класичним визначенням цей стандарт тлумачиться як розумний ступінь ймовірності.

Крім того апеляційний суд вважає за доцільне зазначити, що Європейський суд з прав людини також застосовує схожий підхід у рішенні у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції». Аналізуючи правову систему країн загального права, суд зазначає, що у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом». Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту. Скоріше така категорія справ повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей».

Також колегія суддів констатує, що використовуючи соцмережі, також варто враховувати позицію ЄСПЛ, який неодноразово наголошував на тому, з якою легкістю, масштабністю і швидкістю відбувається поширення інформації в інтернеті. Ця інформація характеризується також особливою «живучістю», а тому наслідки протиправних висловлювань можуть бути значно більш негативними, ніж у випадку, коли йдеться про такі висловлювання в традиційних медіа.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що зібрані у справі докази у своїй сукупності підтверджують доводи позивача ОСОБА_2 про те, що недостовірну інформацію відносно нього поширила саме відповідачка ОСОБА_1 та такі доводи позивача відповідають стандарту «переваги більш вагомих доказів».

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Спричинення моральної шкоди є оціночним поняттям, критерії якого побудовані на загально прийнятих уявленнях про негативні події, їх ступінь та наслідки, вплив на дисбаланс у звичний спосіб життя, порушення душевної рівноваги, необхідність докладання зусиль для їх відновлення та супутні цьому переживання, а також з урахуванням вини заподіювача шкоди.

Сутність компенсації моральної шкоди як способу захисту цивільних прав полягає у покладенні на правопорушника юридичного обов`язку компенсувати потерпілому втрати немайнового характеру внаслідок душевних і фізичних страждань, спричинених порушенням його блага і прав, а головна мета такої компенсації - надання можливості потерпілій особі за її допомогою відновити втрачену душевну рівновагу.

Факт поширення відповідачкою недостовірної інформації про те, що « ОСОБА_3 колишній директор клубу села Шевченкове Миколаївської області здає позиції наших військ рашистам», з огляду на недоведеність цього факту є такою, що принижує честь та гідність ОСОБА_2 та впливає на його ділову репутацію. При цьому суду також враховує, що ОСОБА_2 особисто звернувся до правоохоронних органів та ініціював проведення перевірки щодо його особи та його діяльності. Будь яких підтверджень доведеності протизаконної діяльності ОСОБА_2 суду не надано.

Також суд вважає доведеним, що поширена інформація спричинила ОСОБА_2 сильні душевні хвилювання, призвела до порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя та порушила стосунки з оточуючими людьми.

Внаслідок таких дій відповідачки позивач ОСОБА_2 та його родина змушені були протягом тривалого часу відчувати на собі негативні наслідки вказаної публікації та отримували негативні коментарі недоброзичливців, у тому числі з погрозами за підбурювання відповідачки ОСОБА_1 .

Отже, колегія суддів доходить висновку, що така інформація, викладена у загальнодоступній групі соціальної мережі, в умовах окупації Шевченківської територіальної громади та активних бойових дій на її території могла нести для ОСОБА_2 та членів його родини негативні наслідки у тому числі з загрозою для життя та здоров`я.

Відшкодування втрат немайнового характеру повинні певною мірою пом`якшити заподіяні переживання.

Установивши обставини у цій справі, характер та тривалість моральних страждань позивача ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 000 грн буде достатнім для розумного забезпечення потреб ОСОБА_2 та не призведе до його збагачення.

Висновки суду першої інстанції у цій частині, у тому числі з урахуванням того, що позивач судове рішення не оскаржував, колегія суддів вважає правильними та обґрунтованими.

Відповідно до змісту статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачка ОСОБА_1 зобов`язана спростувати поширену нею ІНФОРМАЦІЯ_1 інформацію відносно ОСОБА_2 , у спосіб, яким вона була поширена, а саме шляхом розміщення протягом п`яти днів з дня набрання рішенням суду законної сили в соціальній мережі «Facebook» від свого імені посту із текстом наступного змісту «Я, ОСОБА_1 , жителька села Шевченкове Миколаївського району Миколаївської області, вчитель Шевченківського ліцею, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в соціальній мережі «Fecebook», в групі «Наша Шевченківська ОТГ» опублікувала пост, в якому безпідставно обмовила жителя мого села Ткачука Володимира Леонідовича у здачі позицій ворогові».

З огляду на вище викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з повним з`ясуванням обставин справи, є правильним та обґрунтованим.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом не надано.

Відповідно статті 375 ЦПК, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 13 березня 2025 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Одинцової В.І.

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Однак, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, витрати апелянта ОСОБА_1 залишаються за її рахунок.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Одинцовою Валерією Ігорівною залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 13 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.Б.Кушнірова

Н.О.Шаманська

-------------------------------------------------------

Повний текст постанови складено 04.06.2025 року

у зв`язку з перебуванням судді-учасниці колегії

у відпустці 02.06.2025 року та 03.06.2025 року