07.05.2025 Єдиний унікальний номер 205/4995/25
права № 205/4995/25
Провадження № 2/205/3111/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року м. Дніпро

Новокодацький районний суд місті Дніпра в складі: головуючого судді Федотової В.М., за участю секретаря судового засідання Киричок Л.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року представник позивача адвокат Присенко О.Г. звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що згідно обмінного ордера № 134, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, ОСОБА_3 на сім`ю із чотирьох осіб надано право заняття у порядку обміну житлового приміщення житловою площею 46,99 кв.м, яке складається з трьох кімнат та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вищезазначеного ордеру у вказаній квартирі були зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_6 . Відповідно до довідки від 18.11.2014 року із вищевказаної квартири, були виписані: 31.08.1991 року ОСОБА_3 , 06.12.1999 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 . За вказаною адресою на теперішній час зареєстровані позивач ОСОБА_1 та її син відповідач ОСОБА_2 , який фактично не проживає у вказаній квартирі без поважних причин, з січня 2022 року виїхав на постійне місце проживання до Туреччини, повертатися до України не планує, участі в утриманні житла не бере, його особистих речей в квартирі не має. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні позивач, а ні інші члени її сім`ї відповідачу не чинили. Водночас, реєстрація відповідача у вказаній квартирі створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки позивач вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, відповідач створює перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні майном перебуваючи на реєстраційному обліку. У добровільному порядку відповідач зніматися з реєстраційного обліку не бажає.

Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання.

Представник позивача адвокат Присенко О.Г. письмово просила судове засідання провести за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, судові витрати покласти на позивача.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, через систему «Електронний суд» направив відзив на позовну заяву у якому позовні вимоги визнав, розгляд справи просив проводити за його відсутності. Зазначив, що дійсно зареєстрований в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично не проживає в ній багато років у зв`язку з від`їздом на постійне місце проживання до Турецької республіки. Його особистих речей в квартирі не має, участі в утриманні квартири не приймає, перешкод в користуванні жилим приміщенням зі сторони позивача та членів її родини не було. За сімейними обставинами, у зв`язку з територіальною віддаленістю та ведення на території України бойових дій, не має фактичної можливості приїзду в м. Дніпро для зняття з реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, дійшов висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що згідно копії ордера на житлове приміщення № 134, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, ОСОБА_3 на сім`ю із чотирьох осіб надано право заняття у порядку обміну житлового приміщення житловою площею 46,99 кв.м, яка складається з трьох кімнат та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вищезазначеного ордеру у вказаній квартирі були зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_6 (а.с. 14).

26.02.2022 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище ОСОБА_8 змінено на « ОСОБА_9 » (а.с. 21).

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до довідки від 18.11.2014 року, із вищевказаної квартири, були виписані: 31.08.1991 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а.с. 10).

Згідно довідки про склад сім`ї № 9302 від 25.03.2025 року за вказаною адресою на теперішній час зареєстровані ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 (а.с. 11).

Факт відсутності відповідача ОСОБА_2 за адресою реєстрації підтверджується актом про проживання/непроживання від 27.03.2025 року, яким встановлено, що ОСОБА_2 дійсно не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з січня 2022 року по теперішній час (а.с. 8)

До правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 200/17337/17 у постанові від 20.09.2021 року відступив від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 524/7927/16-ц, про те, що у позивача, який не є власником або наймачем, а членом сім`ї наймача кімнати в гуртожитку, не виникає права на звернення до суду з позовом про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 200/17337/17 наголосив на тому, що особа, яка на законних підставах вселилася в жиле приміщення, як член сім`ї наймача та зареєстрована в ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду за захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Положеннями ст. 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Частиною 1 ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно із ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Подібної позиції дотримується Верховний Суд при розгляді аналогічних спорів (постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд зазначає, що стороною позивача доведено належними та допустимими доказами те, що відповідач з січня 2022 року добровільно змінив своє місце проживання, забравши свої речі на інше місце постійного проживання за кордоном. Встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач втратив інтерес до житлового приміщення, в якому він зареєстрований та у якому проживав до січня 2022 року. Вказане підтвердив відповідач у своїй заяві.

З урахуванням наведеного, визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача.

При цьому, положеннями ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 3 Правил реєстрації місця проживання передбачено, що реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради або сільським головою.

Згідно із ч. 3 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 8 Правил реєстрації місця проживання, з питань «прописки» необхідно звертатися до органу реєстрації безпосередньо (тобто до відповідного органу місцевого самоврядування) або до центру надання адміністративних послуг (у випадку, якщо такий центр створено і він надає цю послугу у вашій територіально-адміністративній одиниці).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 26 Правил реєстрації місця проживання (Постанова КМУ № 207 від 02.03.2016 року), якою безпосередньо передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

До того ж, відповідачем ОСОБА_2 до суду подано заяву про визнання позову.

Пунктом 1 частини 2 статті 49 ЦПК України визначено, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Положеннями п. 24 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясовування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 4 вказаної статті визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом не встановлено обставин, які суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Враховуючи викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, аналізуючи вищенаведені обставини справи на які посилалася позивач, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також те, що відповідач більше 3 років без поважних причин не проживає за вказаною адресою, при цьому витрат на утримання житлового приміщення не несе, та визнання позовних вимог відповідачем, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, однак позивач не просила стягувати із відповідача судовий збір, а тому судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 968,96 грн. суд покладає на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 29, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 49, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 206, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 968,96 грн. покласти на позивача ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Федотова В.М.