Провадження № 22-ц/812/708/25 Головуючий суду першої інстанції Вуїв О.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2025 року м. Миколаїв Справа № 756/13789/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Вуїва О.В., в залі судового засідання в м. Вознесенськ, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

27 грудня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр (далі ТОВ «Коллект Центр») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивований тим, що 30 січня 2020 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі АТ «Альфа-Банк») в межах договору про банківське обслуговування фізичних осіб уклало з відповідачкою угоду про надання кредиту № 491019351, в межах якої банк надав останній строком на 48 місяців споживчий кредит у загальному розмірі 18 850.82 грн, а відповідачка зобов`язалася щомісячно частинами повертати кредит згідно узгодженого сторонами графіку, повернувши його в повному обсязі не пізніше 31 січня 2024 року, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним у розмірі 39,90 % річних від суми заборгованості.

17 травня 2021 року АТ «Альфа-Банк» уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Флексіс» (далі ТОВ «ФК «Флексіс») договір факторингу № 2, за яким первісний кредитор відступив ТОВ «ФК «Флексіс» за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору від 30 січня 2020 року № 491019351.

18 травня 2021 року ТОВ «ФК «Флексіс» уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі ТОВ «Вердикт Капітал») договір факторингу №18-05/21, за яким ТОВ «ФК «Флексіс» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору від 30 січня 2020 року № 491019351.

10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» уклало з ТОВ «Коллект Центр» договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» відступило позивачу за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору від 30 січня 2020 року № 491019351.

Позичальниця свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість у загальному розмірі 48 939.11 грн, у тому числі:

-заборгованість за кредитом 18 850.82 грн;

-заборгованість за процентами за користування кредитом 30 088.29 грн.

Посилаючись на викладене ТОВ «Коллект Центр» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 48 939.11 грн.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за Угодою про надання кредиту від 30 січня 2020 року № 491019351, що утворилася станом на 03 жовтня 2024 року, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 18 850 грн 82 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом (за період з 30 січня 2020 року до 09 січня 2023 року) у розмірі 30 088 грн 29 коп., а всього в загальному розмірі 48 939 грн 11 коп., а також 5 922 грн 40 коп. судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що суд погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості, оскільки вказані у ньому нарахування відповідають умовам кредитного договору.

Зокрема, проценти за користування кредитом нараховані за узгодженою сторонами в кредитному договорі процентною ставкою та в межах встановленого строку кредитування (з 30 січня 2020 року до 09 січня 2023 року).

Заперечення сторони відповідачки проти такого розрахунку належним чином не обґрунтовані, вказаний розрахунок у відповідному порядку не спростований, зокрема шляхом надання відповідного контррозрахунку або доказів відсутності заборгованості чи її наявності в меншому розмірі.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального права просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги частково, в розмірі 30 088.29 грн.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що нарахована сума заборгованості за відсотками стягненню не підлягає. Строк кредитування за кредитним договором становить 48 місяців, отже заявлені позивачем суми процентів до стягнення не ґрунтуються на умовах кредитного договору та наданому розрахунку, оскільки заявлена сума відповідно до розрахунку становить 30 088.29 грн.

Позивачем не надано до суду першої інстанції первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення, тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та наданих позивачем матеріалах є правильними. Розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом.

Матеріали справи не містять відомостей, що підтверджують факт наявності заборгованості відповідачки за кредитним договором в розмірі 48 939.11 грн.

Крім того відповідачку не було повідомлено про неодноразову зміну сторони кредитора.

Витрати стягнуті судом з надання правничої допомоги є необґрунтованими та завищеними, неспіврозмірні зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг у суді, не відповідають критерію реальності та розумності їхнього розміру.

ТОВ «Коллект Центр» надало відзив на апеляційну скаргу.

В своєму відзиві позивач зазначав, що розмір та порядок нарахування відсотків погоджений сторонами Кредитного договору, підстави виникнення заборгованості є законними, а її розмір розумним та справедливим.

Повідомлення боржниці про заміну кредитора здійснювалось попереднім кредитором відповідно до укладених договорів.

Заявлена до стягнення сума витрат позивача на правничу допомогу є співмірною зі складністю даної справи, зворотного відповідачкою не доведено.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 30 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «Альфа Банк» із офертою на укладання угоди про надання кредиту № 491019351 у розмірі 18 850.82 грн за фіксованою процентною ставкою 39.90 % річних строком на 48 міс. з поверненням кредиту 31 січня 2024 року. Кредит просила надати для повернення заборгованості за кредитним договором № 501012313 від 19 березня 2018 року, спосіб видачі переказ коштів на банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Альфа-Банк».

Того ж дня Банк акцептував пропозицію на наведених в оферті умовах. Відповідачка зобов`язалася щомісячно частинами повертати кредит згідно узгодженого сторонами графіку (додаток 1 до договору), повернувши його в повному обсязі не пізніше 31 січня 2024 року, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним у розмірі 39,90 % річних від суми заборгованості.

17 травня 2021 року АТ «Альфа-Банк» уклало з ТОВ «ФК «Флексіс» Договір факторингу № 2, за яким первісний кредитор відступив ТОВ «ФК «Флексіс» за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору від 30 січня 2020 року № 491019351.

18 травня 2021 року ТОВ «ФК «Флексіс» уклало з ТОВ «Вердикт Капітал» Договір факторингу №18-05/21, за яким ТОВ «ФК «Флексіс» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору від 30 січня 2020 року № 491019351.

10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» уклало з ТОВ «Коллект Центр» Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» відступило позивачу за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору від 30 січня 2020 року № 491019351.

Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання шляхом перерахування позичальниці кредиту на рахунок, який вона зазначила в договорі, що підтверджується, зокрема, копією меморіального ордеру про перерахування коштів від 31 січня 2020 року, а також копією Виписки з банківського рахунку позичальниці.

У зв`язку з невиконанням відповідачкою умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка за розрахунками позивача визначена у загальному розмірі 48 939.11 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом 18 850.82 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом 30 088.29 грн.

За даними, що відображенв в наданій позивачем банківської виписки з рахунку позичальниці, остання не сплачувала кредитну заборгованість за умовами договору.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 уклали між собою кредитний договір в письмовій формі (шляхом направлення відповідачкою оферти на укладення кредитного договору та її акцептування банком), узгодили у ньому усі істотні умови, позичальниця своїм особистим підписом посвідчила укладення договору та погодження з його умовами.

Отже, ОСОБА_1 набула статусу, прав та обов`язків позичальниці у кредитних правовідносинах з АТ «Альфа-Банк». Позовні вимоги щодо стягнення тіла кредиту та процентів за його користування обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки відповідачка не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги (частина 2 статті 527 ЦК України).

Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачці кредит, що підтверджується випискою по особовому рахунку.

З огляду на норми частини 1 статті 1054 ЦК України, колегія апеляційного суду вважає, що у спірних правовідносинах позичальник має довести відсутність заборгованості у зв`язку з належним виконанням зобов`язання щодо повернення грошових коштів.

Згідно з частинами 1, 2 статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що кредитна лінія - вид кредиту, надання якого здійснюється повністю або частинами в узгоджені сторонами строки протягом строку кредитування. При цьому може бути передбачено право споживача отримати кредит у межах встановленого кредитного ліміту у разі часткового або повного погашення кредиту протягом строку кредитування, визначеного в договорі про споживчий кредит.

Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця.

Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення частина 1 стаття 9 Закону України «Про споживче кредитування».

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Забороняється обмежувати споживача в часі для ознайомлення з інформацією, зазначеною у паспорті споживчого кредиту - частина 2 статті 9 Закону України «Про кредитування».

Стаття 12 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору, передбачено умови договору про споживчий кредит.

Так, у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо супровідних послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної супровідної послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору;

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Обов`язковою умовою для укладення договору про споживчий кредит є згода споживача на доступ до інформації, що складає його кредитну історію, та на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій, включене до Єдиного реєстру бюро кредитних історій, інформації щодо нього та цього кредиту, визначеної Законом України "Про організацію формування та обігу кредитних історій". Відсутність такої згоди споживача має наслідком відмову кредитодавця в укладенні договору та здійсненні кредитної операції.

Обраний сторонами спосіб укладення кредитного договору передбачений статтями 640-646 Цивільного кодексу України.

Відповідно до норм цих статей:

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору (частина 1 статті 641 ЦК України).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (частина 2 статті 642 ЦК України).

Тобто, одна із сторін договору (позичальник або фінансова установа) надає іншій стороні заяву (пропозицію, оферту), в якій пропонує укласти кредитний договір на певних умовах.

Така заява має містити істотні умови договору: ціль кредитування, суму кредиту, процентну ставку, порядок надання і т.д.

Інша сторона (отримувач пропозиції) має надати повну та безумовну відповідь. Це означає, що така відповідь (акцепт) має трактуватись без жодних сумнівів.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (частина 1 статті 640 ЦК України).

Відповідачка підписала Анкету-заяву, оферту, паспорт споживчого кредиту та отримала від банку підписаний акцепт, а тому така форма договору сторонами була узгоджена, а у його тексті було погоджено всі істотні умови.

Презумпція правомірності правочину закріплена у статті 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним.

Відповідачкою не спростована презумпції правомірності кредитного договору, а тому всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Отже суд першої інстанції дійшов правильно висновку, що сторонами було укладено кредитний договір, зобов`язання за яким щодо повернення кредитних коштів та процентів за їх користування позичальниця ОСОБА_1 не виконала, що спонукало позивача звернутися до суду за захистом своїх прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що суду не було надано документів, що підтверджують отримання кредитних кошів відповідачкою є безпідставними, оскільки за умовами укладеного договору кошти відповідачці надавались на повернення заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2018 року у зв`язку з чим сума кредиту була перерахована на вказаний ОСОБА_1 банківський рахунок, відкритий в АТ «Альфа-Банк», що підтверджується меморіальним ордером № 3050316 від 31 січня 2020 року (а.с.24). Меморіальний ордер розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій зі списання коштів з рахунку платника внутрішньобанківських операцій відповідно до нормативно-правових актів НБУ.

Також апеляційний суд не погоджується з аргументами апеляційної скарги ОСОБА_1 про неправильність розрахунку розміру процентів за користування кредитними коштами, оскільки такі твердження не відповідають наданим позивачем доказам.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в оферті на укладення кредитного договору, підписаного позичальницею зазначено про наявність процентної ставки за користування кредитною лінією, розмір якої становить 39.90% річних.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення тіла кредиту та процентів обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачка не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у разі його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим чи, навпаки, як це має місце при використанні презумпції, - існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (частини 2 статті 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності.

Відповідачкою належними доказами не спростовано доводи позивача стосовно того, що вона отримала кредитні кошти на витратила їх на свій розсуд для погашення заборгованості за іншими кредитними зобов`язаннями, сторонами були узгоджені проценти за користування кредитними коштами, не спростовано та не надано доказів на спростування наявності або відсутності у неї заборгованості за вказаним договором.

Неповідомлення відповідачки про зміну кредитора у зобов`язанні, як зазначає скаржниця в апеляційній скарзі, не звільняє позичальницю від обов`язку сплатити борг. Остання не надала доказів про сплату боргу АТ «Альфа-Банк», хоча такий обов`язок виник у неї відповідно до графіку платежів з лютого 2020 року.

Щодо доводів скарги стосовно незгоди з розміром визначених судом першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу, то слід зауважити наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Звертаючись до суду першої інстанції з позовом ТОВ «Коллект Центр» просило стягнути з відповідачки витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 13 000 грн, надану в суді першої інстанції.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: копію договору від 01 липня 2024 року № 01-07/2024 про надання правової допомоги; копію прайс листа; копію заявки на надання юридичної допомоги від 14 серпня 20224 року № 207; копію витягу з Акту № 2 про надання юридичної допомоги від 02 листопада 2024 року.

Вартість послуг та порядок їх оплати передбачені умовами договору від 01 липня 2024 року № 01-07/2024.

За змістом вищевказаних документів вбачається, що професійна правнича допомога надана на загальну суму 13 000 грн за наступні послуги при розгляді справи в суді першої інстанції: надання усної консультації з вивченням документів (2 години, вартість однієї години 2 000 грн) 4 000 грн; складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду (3 години, вартість однієї години 3 000 грн) 9 000 грн.

Вирішуючи стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 500 грн суд першої інстанції правильно виходив зі складності справи, принципів розмірності, справедливості та пропорційності.

В питанні критеріїв оцінки розміру таких витрат слід врахувати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу слід врахувати висновки Великої Палати від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

В апеляційній скарзі рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 не погоджується з розміром стягнутих судом витрат на професійну правничу допомогу, стверджуючи, що вони є неспіврозмірними зі складністю цієї справи, обсяг наданих адвокатом послуг у суді не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Між тим, колегія суддів погоджується з визначенням розміру таких витрат, встановлених судом першої інстанції, та і з обґрунтуванням чому саме суд дійшов до висновку про стягнення саме такої суми.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідачки з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин ОСОБА_1 до суду першої інстанції та до апеляційної скарги не надано.

Відповідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 03 червня 2025 року.