16.05.2025 Єдиний унікальний номер 205/4085/25
Провадження 2/205/2878/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 року м. Дніпро

Новокодацький районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді Бізяєвої Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Михайленко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпро в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», треті особи приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксана Анатоліївна, Центральне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Київ) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

17 березня 2025 року представник позивача - адвокат Макаренко О.А., через систему «Електронний суд» звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просили суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Хари Наталії Станіславівни від 27.01.2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 3315, за зверненням Акціонерного Товариства «Перший Український міжнародний банк» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05.03.2025, звернувшись до адвоката, так як позивач з «Автоматизованої системи виконавчих проваджень» та «Єдиного реєстру боржників» дізнався, що відносно нього 10.02.2020 року відкрито виконавче провадження № 61229519, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. за зверненням АТ «Перший Український Міжнародний Банк», на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н.С., про стягнення боргу з ОСОБА_1 06 березня 2025 року представником позивача приватному виконавцю Клітченко О.А. засобами електронного зв`язку було направлено заяву про направлення копій матеріалів виконавчого провадження для ознайомлення та видачу копії постанови про відкриття виконавчого провадження. 12 березня 2025 року приватним виконавцем Клітченко О.А. засобами електронного зв`язку було направлено відповідь разом з копіями матеріалів виконавчого провадження. Тоді вперше позивач ознайомився з оскаржуваним у даній справі виконавчим написом від 27.01.2020, вчиненим приватним нотаріусом Харою Н.С., зареєстрованим в реєстрі за № 3315. Про вчинення виконавчого напису чи здійснення виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій до цього часу позивачу відомо не було. Жодних документів від виконавця, нотаріуса, стягувача не надходило. Відповідно до оскарженого виконавчого напису, він вчинений на підставі кредитного договору № 6297 від 01.10.2015 між АТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником якого є АТ «Перший Український міжнародний банк», та ОСОБА_1 . Нотаріусом у виконавчому написі зазначено, що строк платежу за кредитним договором № 6297 від 01.10.2015 настав. Стягнення за цим договором проводиться з 19.11.2018 по 19.11.2019. На підставі виконавчого напису нотаріус пропонує стягнути заборгованість по кредиту в розмірі 18 644,34 гривні, яка складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту 4708,47 гривень, прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом 7556,40 гривень; строкова заборгованість за відсотками 178,02 гривень; неустойка за порушення зобов`язань по кредиту 6221, 45 гривень. Також, у виконавчому написі нотаріус зазначає, що необхідно стягнути з боржника, ОСОБА_1 , суму в розмірі 250 гривен за вчинення виконавчого напису. Вважає, що вчинений приватним нотаріусом виконавчий напис є таким що не підлягає виконанню, оскільки він вчинений із порушенням вимог закону. Зазначив, що на момент вчинення спірного виконавчого напису законом не було передбачено можливості стягнення боргу за кредитними договорами на підставі виконавчого напису. Крім того, приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис про стягнення заборгованості, яка є спірною та розрахунки даної заборгованості не підтверджені належними доказами. Нотаріус мав переконатись на підставі передбачених законом документів про розмір вказаної заявником заборгованості, чого виконано не було, як і не було надано нотаріусу виписку по рахунку. Також відсутні належні та допустимі докази, що при вчиненні напису нотаріус отримувала від відповідача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком є безспірним. Більш того відсутні будь-які умови договору про повернення позики на час вчинення спірного виконавчого напису, на що нотаріус не звернула уваги і вчинила вказаний виконавчий напис з порушенням законодавства. Отже, в основі вчинення нотаріусом виконавчого напису лежить факт безспірності наявної у боржника заборгованості, та всупереч вимог законодавства нотаріус не переконалась у достовірності та безспірності вказаного відповідачем розміру заборгованості. Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою судді від 18 березня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження.

03 квітня 2025 року представником позивача було подано заяву про долучення доказів судових витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою суду від 07 травня 2025 року за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі Центральне міжрегіональне управління юстиції (м. Київ) у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

16 травня 2025 року представник третьої особи Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Башук Ю.О., через систему «Електронний суд» подала письмові пояснення, в яких зазначено, що наказом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 15 березня 2021 року № 280/6 «Про припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хара Н. С.», відповідно до пункту 2 статті 30 та статті 30? Закону України «Про нотаріат», на підставі наказу Міністерства юстиції України від 12 березня 2021 року № 931/5 «Про анулювання свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю, виданого на ім`я ОСОБА_2 », припинено нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хара Наталії Станіславівни з 15 березня 2021 року. Відповідно до Акту приймання-передавання документів до державного нотаріального архіву від 24 травня 2024 року № 31, документи нотаріального діловодства та архів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хара Н. С. за період 2008-2021 роки передано на зберігання до Київського державного нотаріального архіву. Справи з індексом 02-20 «Копії виконавчих написів та документи, на підставі яких вони вчинені» до Київського державного нотаріального архіву на зберігання не передавалися. Строк зберігання наряду 02-20 «Копії виконавчих написів та документи, на підставі яких вони вчинені» відповідно до Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2010 року за № 1318/18613 (в редакції Правил, що діяла на момент вчинення нотаріальної дії), складав 3 роки. На підставі викладеного, просили суд ухвалити у справі законне та справедливе рішення.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, однак представником позивача адвокатом Макаренком О.А. було подано до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, в якій також зазначено що позивач заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. (а.с. 62)

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, однак в матеріалах справи наявна письмова заява за підписом представника відповідача Височина С.М., в якій просили задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , стягнути з АТ «Перший Український Міжнародний Банк» 50 відсотків від суми судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви, а також розглянути справи без участі представника банку за наявними у справі матеріалами. (а.с. 39)

Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. в судове засідання не з`явилась за невідомими суду причинами, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, про що є підтвердження в матеріалах справи (а.с. 84)

Третя особа - Центральне міжрегіональне управління юстиції (м. Київ) явку свого представника в судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Представником третьої особи подано до суду письмові пояснення, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, ознайомившись з письмовими доказами, дослідивши матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 01 жовтня 2015 року між АТ «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_1 було укладено договір №6297, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 1000,00 грн. зі сплатою 46% річних за користування кредитом строком на 60 місяців (а.с. 24)

27 січня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. вчинено виконавчий напис реєстровий №3315, про звернення стягнення з ОСОБА_1 , який є боржником за Кредитним договором № 6297 від 01.10.2015, укладеним з АТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є АТ «Перший Український Міжнародний Банк». Строк платежу за кредитним договором настав, боржником допущено прострочення платежів, стягнення заборгованості проводиться за період з 19.11.2018 по 19.11.2019, сума заборгованості складає 18 664,34 грн., в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту 4 708,47 грн., прострочена заборгованість за процентами 7 556,40 грн., строкова заборгованість за процентами 178,02 грн., неустойка за порушення зобов`язань по кредиту 6 221,45 грн. За вчинення цього виконавчого напису стягнуто плати із стягувача в розмірі 250,00 грн., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна сума, яка підлягає стягненню 18 914,34 грн. (а.с. 25)

На підставі вказаного виконавчого напису та заяви АТ «Перший Український Міжнародний Банк» про примусове виконання рішення приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. постановою від 10.02.2020 відкрито виконавче провадження ВП № 61229519 з примусового виконання виконавчого напису №3315 виданого 27.01.2020 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості в розмірі 18 414,34 грн. (а.с. 29-30)

Так, за правилами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»).

Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Разом із цим, ухвалою Вищого Адміністративного Суду України від 01 листопада 2017 року у справі № К/800/6492/17 залишено постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року без змін, якою в свою чергу визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», в частині пункту 2 змін, яким Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Таким чином, на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса 27 січня 2020 року, постанова Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року втратила законної сили внаслідок визнання судовим рішенням нечинною та незаконною, тобто нотаріус мав право вчиняти виконавчий напис лише про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами.

Водночас, матеріали справи не містять відомостей про нотаріальне посвідчення кредитного договору, на підставі якого було вчинено виконавчий напис, що свідчить про його вчинення за відсутності передбачених для цього підстав.

Суд звертає увагу, що порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Аналогічні правові висновки містить і постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17.

Крім того, статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів.

Відповідно до приписів цієї статті Закону (в редакції станом на 27.01.2020 - дата вчинення виконавчого напису) нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання йому стягувачем повідомлення - письмової вимоги про усунення порушень. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 03.10.2019 по справі № 753/7572/18.

Водночас контекстний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, проаналізувавши вищевикладене, суд вважає, що нотаріус під час вчинення оспорюваного виконавчого напису не дотримався всіх вимог передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій, зокрема, суд приймає до уваги зазначені позивачем обставини про те, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не отримував від відповідача первинні документи щодо видачі кредиту, тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, зазначений у виконавчому написі, є безспірним.

Таким чином, при вчиненні виконавчого напису №3315 від 27.01.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. не було враховано відсутність безспірності заборгованості, як це зазначено у ст. 88 Закону України «Про нотаріат», що підтверджується належними та допустимими доказами.

Крім того, суд також приймає до уваги визнання позову відповідачем АТ «Перший Український Міжнародний Банк»

Отже, викладене у своїй сукупності свідчить про наявність підстав для задоволення вимог позивача у повному обсязі та визнання спірного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

Згідно із п. 8 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/WestAllianceLimited" проти України`заява № 19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі "Заїченко проти України" (п. 131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Верховний Суд в постанові 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначив, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.

Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи.

Судом встановлено, на підтвердження витрат на правничу допомогу, представником позивача надано: договір про надання правничої допомоги № від 05.03.2025 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; свідоцтво про право на заяйняття авокатсьою діяльністю, Ордер №б/н від 05.03.2025, акт прийому-передачі наданих послуг від 03.04.2025 року, згідно якого позивач отримав від ОСОБА_3 послуги вартістю 12 000,00 грн.

Поряд з цим, суд не може розділити та погодитися із зазначеним розміром витрат на правову допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача в жодне судове засідання не з`явився, на адресу суду скеровано заяву про розгляд справи без його участі.

Враховуючи категорію справи, її незначну складність, сталість судової практики по даній категорії спорів, відсутність відзиву, обсяги матеріалів справи, предмет спору, характер та обсяг виконаної роботи адвокатом, принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, критерій розумності їхнього розміру, суд вважає, що заявлений представником позивача розмір витрат на правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн. не є логічним, співмірним та справедливим.

Стягнення з відповідача компенсації за правничу допомогу в такому розмірі не відповідало б принципу справедливості, а тому суд вважає необхідним зменшити компенсацію до суми в розмірі 6 000,00 грн., що у більшій мірі відповідає обсягу наданої допомоги та її реальній складності.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України, відповідно до якої у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Таким чином, у зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, і задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 484,48 грн., сплачений ним під час звернення з позовом до суду, а інші 50 % судового збору в розмірі 484,48 грн. слід повернути позивачу з державного бюджету.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №3315, вчинений 27 січня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною, про звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором № 6297 від 01 жовтня 2015 у сумі 18 664,34 грн.

Стягнути з Акціонерного Товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (, адреса: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, б. 4) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати на правову допомогу у сумі 6 000,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 484,48 грн., а всього стягнути 6 484 (шість тисяч чотириста вісімдесят чотири) гривні 48 коп.

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) з державного бюджету 50% судового збору, що складає 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн. 48 коп., сплаченого ним при зверненні до суду з позовом, згідно платіжної інструкції № 182 від 14 березня 2025 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасник справи якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 19 травня 2025 року.

Суддя: Н.О. Бізяєва