ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1693/25 Справа № 234/8993/18 Суддя у 1-й інстанції - Михальченко А. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Никифоряка Л.П., Новікова Г.В.

за участю секретаря судового засідання: Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю, визнання права власності, усунення перешкод у користуванні майном, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Михальченко А.О., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в червні 2018 року звернувся до суду з вказаним позовом, який згодом уточнив та мотивував тим, що з 2009 року разом з ОСОБА_2 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання вони мають спільних дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що з 2009 року по 2013 рік сторони мешкали за адресою: АДРЕСА_1 , а з 2013 року вони стали проживати у спірній квартирі по АДРЕСА_2 , яка була придбана на підставі договору купівлі-продажу та право власності зареєстровано на ОСОБА_2 та їх дітей в рівних частках. З літа 2014 року сторони проживають окремо. Вважає, що 1/3 частка спірної квартири є спільною сумісною власністю. Восени 2018 року відповідач змінила замки вхідних дверей спірної квартири, внаслідок чого позивач разом з дитиною не може користуватись житлом. У зв`язку з чим, просив визнати спільною сумісною власністю подружжя 1/3 частку квартири АДРЕСА_3 та визнати за ним право власності на 1/6 частину зазначеної квартири, усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність фактичним обставинам справи. У зв`язку з чим просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити інше, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано та не прийнято до уваги докази, які встановлені апеляційним судом Запорізької області від 17 березня 2015 року по справі №778/1522/15, в якому встановлені обставини, що підтверджують пов`язаність з відповідачкою спільним побутом, ведення спільного господарства та несення спільних витрат в інтересах сім`ї.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач до суду апеляційної інстанції не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 11 жовтня 2024 №398862141 судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 (1/3 частина), ОСОБА_4 (1/3 частина) та ОСОБА_3 (1/3 частина) на підставі договору купівлі-продажу від 17 червня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Першої краматорської ДНК Уваровою Г.І.

ОСОБА_1 вважає, що 1/3 частина вказаної квартири була набута ним та ОСОБА_2 в період спільного проживання, а відтак на неї поширюється режим спільної сумісної власності у відповідності до ч.1 ст.74 СК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з мотивів недоведеності факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час придбання спірної квартири, а тому на дане нерухоме майно не поширюється інститут спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Тобто і для «фактичного подружжя» повинні бути характерними усі ознаки сім`ї, передбачені статтею 3 СК України, а саме: спільне проживання, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) викладено правовий висновок про те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільного побуту; взаємних прав та обов`язків (статті 3, 74 СК України).

При застосуванні статті 74 СК України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, а також що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц (провадження №14-22цс20) погодилася із тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що у частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), постанову Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №595/324/17 (провадження №61-38303св18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач заперечувала проти позову та зазначила, що на час придбання спірної квартири вони з позивачем не мали спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування, участь у спільних витратах, та інших ознак, які засвідчують наявність сімейних відносин.

Крім того зазначає, що спірну квартиру вона придбала від продажу належної їй та її батькам квартири в м.Краматорську. А доводи позивача не підтверджено належними доказами.

Так, доводи відповідача про те, що факт проживання однією сім`єю підтверджується рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2015 року у справі № 22-ц/778/1522/15 не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, оскільки, як зазначив суд в даному рішенні, «районним судом встановлено, що сторони мали сімейні стосунки без реєстрації шлюбу, від якого мають сина. Також з матеріалів справи вбачається, що до заявлення спору (вересень 2014 року) сторони разом мешкали у належній відповідачу квартирі АДРЕСА_3 »

Таким чином, з даного рішення не вбачається, що саме на час придбання спірної квартири сторони мали фактичні шлюбні відносини. Фрази в наведеному рішенні апеляційного суду «сторони мали сімейні стосунки без реєстрації шлюбу» та «сторони разом мешкали» не прив`язані к конкретним датам, та свідчить про на наявність вище наведених ознак сімейних стосунків.

Крім того в рішенні вказано, що «сторони разом мешкали у належній відповідачу квартирі».

Тобто судом навпаки зазначено про належність спірної квартири АДРЕСА_3 саме ОСОБА_2 .

Також посилання позивача на постанову Донецького апеляційного суду не підтверджує тих обставин, які останній зазначає як доказ його доводів на обґрунтування позовних вимог.

Інші доводи позивача не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, е підтверджено відповідними доказами та зводяться до незгоди з прийнятим рішенням по суті його позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2024 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2024 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю, визнання права власності, усунення перешкод у користуванні майном- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О.В. Агєєв

Судді: Л.П. Никифоряк

Г.В. Новикова

Повний текст постанови складено 12.05.2025р.

Головуючи суддя О.В. Агєєв