Справа № 347/721/22
Провадження № 22-ц/4808/569/25
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів: Василишин Л. В.,

Максюти І. О.,

секретар Петрів Д. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 21 березня 2023 року у складі судді Крилюк М. І., ухвалене в м. Косів Івано-Франківської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача щодо предмета спору - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів дарування житлового будинку, земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсними та скасування державної реєстрації договорів дарування житлового будинку, земельної ділянки.

Позов мотивований тим, що 24 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , та ОСОБА_10 було укладено договір позики на суму 61 468 дол. США, що підтверджується підписаною відповідачами розпискою, в якій вони зобов`язалися в солідарному порядку повернути кошти в розмірі 61 468 дол. США до 26 січня 2019 року. У встановлений строк відповідачі взятих на себе зобов`язань не виконали, кошти не повернули.

У вересні 2019 року позивачка звернулась до суду із позовом до одного з боржників ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 березня 2021 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 61 468 дол. США.

На виконання вказаного рішення 29 жовтня 2020 року відкрито виконавче провадження і після його відкриття ОСОБА_1 стало відомо, що садиба яка належить ОСОБА_2 перебуває в іпотеці AT ОТП Банк як застава за позику у розмірі 69 500 дол. США.

Оскільки вказане судове рішення не було виконане, нею подано позов до інших боржників - ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , та ОСОБА_10 про стягнення боргу, інфляційних витрат та 3 % боргу, справа № 347/193/22 перебуває в суді першої інстанції.

Позивачка зазначала, що 25 червня 2019 року між нею та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено інший договір позики на суму 5 250 дол. США, які вони в солідарному порядку зобов`язалися повернути до 25 серпня 2019 року, про що власноручно написали розписку, однак взяті на себе зобов`язання не виконали та гроші не повернули, у зв`язку з чим вона була змушена також звернутися до суду.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року в справі № 347/2063/20 позов позивачки до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено, стягнено в солідарному порядку з відповідачів заборгованість в розмірі 5 250 дол. США.

Позивачка зазначала, що ці кошти відповідачі мали використати на будівництво будинку, в який вони мали переїхати жити і продати садибу, яка була їхнім місцем реєстрації/проживання і туристичним бізнесом. Новобудова і садиба розташовані поруч за адресою АДРЕСА_1 .

07 жовтня 2019 року ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок загальною площею 134,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 0,0662 га, кадастровий номер :01:001:0282, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Земельна ділянка перебувала у її власності з 27 квітня 2009 року.

Під час виконавчого провадження про стягнення боргу, ОСОБА_1 стало відомо, що у липні 2020 року ОСОБА_3 подарувала вказаний будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, своїй невістці ОСОБА_4 , а остання 19 березня 2021 року подарувала це майно своїй мамі ОСОБА_5 .

Позивачка вказувала, що відповідачі переїхали жити у новобудову, де і проживають на даний час. Доказом того, що вони проживають у новобудові за адресою АДРЕСА_2 , і більше не проживають за місцем реєстрації : АДРЕСА_2 , є акт державного виконавця, складений 26 жовтня 2021 року, де вказано, що у будинку на АДРЕСА_2 , були виявлені тільки 3 кондиціонери та одна праска, а жодних меблів чи речей побутового вжитку, які можуть свідчити про проживання там людей, у будинку не було.

Згідно довідки з реєстру майна, ОСОБА_2 є власником 1/5 частки житлового будинку де проживають його батьки, що знаходиться в АДРЕСА_3 . Незалежна оцінка вартості цього майна на 23 лютого 2022 року становить 541 060 грн.

Оскільки житловий будинок, який належить ОСОБА_2 перебуває в іпотеці ОТП Банку, боржники не мають майна яке би компенсувало повну суму їхнього боргу, оспорювана новобудова була відчужена після пред`явлення позову про стягнення заборгованості, на підставі договору дарування близьким родичам, а боржники проживають в відчуженому будинку, позивачка вважає, що усі правочини, що вчинялися для відчуження житлового будинку на яке можна було звернути стягнення для погашення заборгованості, є фіктивними та вчиненими виключно для уникнення боржниками повернення позичених ними коштів та відповідальності за їх неповернення.

Позивачка вказувала, що судом першої інстанції були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , в межах ціни позову - 61 468 дол. США боргу, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ, становить 1 518 874,28 грн. Проте, у липні 2020 дружина боржника, ОСОБА_3 відчужила належні їй житловий будинок та земельну ділянку під час чинного арешту нерухомого майна. Вказане нерухоме майно було набуте під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в шлюбі, а, отже, є їх спільною сумісною власністю.

Боржник ОСОБА_2 , знаючи про накладення судом арешту на все його нерухоме майно та надаючи згоду на відчуження належної йому частки нерухомого майна на користь невістки ОСОБА_4 , діяв недобросовісно, метою таких дій було виключно уникнення сплати боргових зобов`язань.

Тому з урахуванням уточнення позовних вимог ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору дарування житлового будинку, загальною площею 134,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору дарування земельної ділянки площею 0,0662 га, кадастровий номер :01:001:0282, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору дарування житлового будинку, загальною площею 134,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору дарування земельної ділянки площею 0,0662 га, кадастровий номер :01:001:0282, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , звернулась до суду із апеляційною скаргою в якій, посилалась на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що у позовній заяві позивачка зазначила одразу кілька підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, а саме вчинення правочинів щодо майна з метою уникнення сплати боргу та звернення на нього, що оспорені правочини є фраудаторними.

Оспорюванні правочини були двосторонніми та вчиненими безоплатно. Суд першої інстанції визнав встановленими обставини, що ОСОБА_3 подарувала житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_2 у липні 2020 року ОСОБА_4 , а вона в свою чергу подарувала вказане майно ОСОБА_5 .

Судом не враховано, що оспорюванні правочини були вчинені між близькими родичами. ОСОБА_3 подарувала житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_2 своїй невістці, ОСОБА_4 - дружині свого сина, ОСОБА_10 , а ОСОБА_4 передарувала вказане майно своїй матері - ОСОБА_5 .

Суд не звернув належної уваги на те, що вказані правочини були вчинені у період після настання строку повернення боргу за договором позики, укладеним між позивачкою та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 від 24 липня 2017 року на суму 61 468 доларів США, який відповідно до розписки настав 26 січня 2019 року.

Крім того, судом не враховано, що 25 серпня 2019 року також настав строк повернення боргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за іншою розпискою, від 25 червня 2019 року на суму 5 250 дол. США.

Вважає, що судом не враховано, що обидва договори дарування були вчинені вже після подання нею 16 вересня 2019 року позову до одного із солідарних боржників за розпискою від 24 липня 2017 року ОСОБА_2 , тобто вже після того як позивачка почала вчиняти активні дії для примусового стягнення заборгованості. Відповідачі були обізнані про дану справу. ОСОБА_3 відчужила нерухомість ОСОБА_4 у липні 2020 року за місяць до ухвалення судового рішення. ОСОБА_4 відчужила набуте майно 21 березня 2021 року через три дні після розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення суду, яким стягнуто заборгованість.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що судом не враховано, що ОСОБА_3 є її безпосереднім боржником і за договором позики від 24 липня 2017 року, на суму 61 468 дол. США, і від 25 червня 2019 року на суму 5 250 дол. США. ОСОБА_2 ні після настання строку повернення боргу, ні після подання позову, ні під час відповідного виконавчого провадження жодних дій для повернення заборгованості не вчиняв, тому вона змушена була 21 січня 2022 року звернутися з позовом також і до решти боржників ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , останні кошти також не повернули. ОСОБА_3 , розуміла усі пов`язані з неповерненням боргу майнові ризики щодо її майна, тим більше, що до вчинення оспорюванного правочину мало місце тривале ухилення нею від сплати боргових зобов`язань - 1,5 роки та не виконується і надалі.

Зазначила, що відчуження ОСОБА_3 майна є недобросовісним також з огляду на обставину набуття права власності на нього у шлюбі з ОСОБА_2 . ОСОБА_2 на час відчуження будинку та відповідної присадибної ділянки був їх співвласником, то ОСОБА_3 , відчужуючи його, фактично відчужила і частку ОСОБА_2 , який знав про відчуження ОСОБА_3 їхнього спільного сумісного майна, тож безпосередньо діяв недобросовісно та надав згоду на відчуження.

Судом не було взято до уваги ту обставину, що ОСОБА_4 - дружина ОСОБА_10 , одного із солідарних боржників за договором позики від 24 липня 2017 року.

Вважає, що оспорювані правочини вчинені після настання строку виконання зобов`язань, кредитор нагадував боржникам про необхідність повернення коштів, правочини вчинені після пред`явлення позову до одного із боржників, в короткі проміжки часу безпосередньо до та після прийняття рішення про задоволення позовних вимог позивачки, майно відчужене на підставі безоплатних договорів на користь близьких родичів, після відчуження спірного майна у первісних власників відсутнє інше майно, за рахунок якого можна погасити їх боргові зобов`язання перед кредитором, правочини вчинені недобросовісно, зловживаючи правом на розпорядження майном з метою уникнення сплати боргових зобов`язань.

Для майбутнього примусового виконання рішення суду у справі про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 61 468 дол. США (1 518 874, 28 в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ), стягнення могло бути звернене як на частку в праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 на житловий будинок та присадибну ділянку, що знаходяться по АДРЕСА_2 , так і на дане майно в цілому, тому ухвалою від 17 вересня 2019 року у даній справі встановлено обмеження щодо розпорядження, в тому числі даним майном.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 червня 2023 року до участі у справі залучено ОСОБА_6 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача щодо предмета спору. Суд виходив із того, що згідно інформаційної довідки №335459115 від 13 червня 2023 року власником житлового будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_6 , а отже рішення у цій справі може вплинути на права та обов`язки Кравець.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2023 року скасовано та ухвалено нове.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_11 , задоволено частково. Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 липня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову апеляційного суду Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_6 та без належного її повідомлення про дату, час та місце розгляду справ, причин неотримання заявником повідомлення не з`ясував.

Постановою Івано-Франкіського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Косівського районного суду від 21 березня 2023 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2025 року касаційну скаргу задоволено частково. Рішення Косівського районного суду від Івано-Франківської області від 21 березня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування від 20 липня 2020 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування від 19 березня 2021 року, скасування державної реєстрації договорів дарування від 20 липня 2020 року та скасування державної реєстрації договорів дарування від 19 березня 2021 року змінено, викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування від 20 липня 2020 року, розподілу судових витрат скасовано та в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідачки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також треті особи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судовими повістками за останнім відомим місцем проживання, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , яка просила скаргу задовольнити, пояснення представника ОСОБА_2 адвоката Загарія О. Д. та представника третьої особи ОСОБА_6 адвоката Шейко В. В., які просили залишити рішення суду в частині, що переглядається апеляційним судом, без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування від 20 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове яким ці позовні вимоги задовольнити частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16 серпня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки 61 468 доларів США, а також 9 989, 20 грн витрат по сплаті судового збору.

20 жовтня 2020 року постановою старшого державного виконавця Косівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 347/1779/19, виданого 16 жовтня 2020 року Косівським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 61 468 доларів США.

Заочним рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Верховного суду від 23 грудня 2022 року, встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 зобов`язувалися в солідарному порядку повернути ОСОБА_1 взяті у неї кошти в сумі 61 468 доларів США, про, що ними було написано розписку. У вказаний строк, 26 січня 2019 року, відповідач ОСОБА_2 та інші особи, вказані у розписці, взяті на себе зобов`язання по поверненню позичених коштів не виконали.

ОСОБА_2 на праві власності належить 1/5 частина квартири АДРЕСА_4 , та будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказаний будинок і земельна ділянка на якій розміщений будинок знаходиться в іпотеці, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (том 1 а.с. 27-32).

АТ «ОТП Банк», як заставодержатель майна боржника, не надав згоду на реалізацію належного ОСОБА_2 (том 1 а.с. 33).

Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2019 оку накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Згідно листа головного державного виконавця Косівського ВДВС від 20 квітня 2022 року загальна вартість описаного і арештованого майна, а саме: 1/5 частини квартири в АДРЕСА_5 становить 541 060 грн.

Відповідач ОСОБА_3 02 жовтня 2019 року набула право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (том 3 а.с. 132-135).

ОСОБА_3 на праві власності також належить 1/5 квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

За договором дарування від 20 липня 2020 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок з господарською спорудою, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці площею 0,062 га, кадастровий номер 0:01:001:0282. (том 3 а.с. 174-175).

Згідно п. 15 вказаного договору дарування житлового будинку він вчиняється за письмовою згодою чоловіка дарувальника ОСОБА_2 , викладеною у заяві, підпис на якій засвідчено.

Також за договором дарування від 20 липня 2020 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,062 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 0:01:001:0282 (том 3 а.с. 176, 177). Відповідач ОСОБА_2 , як чоловік дарувальника ОСОБА_3 , також надав свою письмову згоду на вчинення цього договору (п. 11 договору).

Будинок за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку на якій він розташований, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 на підставі договорів дарування від 19 березня 2021 року (том 3 а.с. 189-102).

Спірні правовідносини стосуються захисту прав позивачки як кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок спірного будинку та земельної ділянки на якій він розташований, які після укладення договору позики неодноразово відчужувалися на підставі цивільно-правових угод.

Позивачка заявила вимоги про визнання недійсними цивільно-правових угод із переходу права власності з одночасним скасуванням державної реєстрації цих правочинів.

Оскільки справу передано Верховним Судом на новий апеляційний розгляд в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування від 20 липня 2020 року та розподілу судових витрат, оскаржуване рішення суду першої інстанції переглядається апеляційним судом лише в цій частині.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою і третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У рішенні Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) зазначено, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) застосувала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на час укладення оспорюваних правочинів як солідарні боржники мали невиконане перед позивачкою грошове зобов`язання справа про стягнення якого перебувала у провадженні суду, тому могли передбачити негативні для себе наслідки щодо можливого стягнення боргу за рахунок реалізації належного їм нерухомого майна, доказів наявності у ОСОБА_2 іншого майна, право власності на яке було б зареєстроване за ним та за рахунок якого могло би бути виконано рішення суду про стягнення з нього коштів, не надано.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, оспорювані правочини укладені з ОСОБА_4 , яка є дружиною сина дарувальника, який, в свою чергу, також є солідарним боржником за вищезгаданим борговим зобов`язанням, тобто договір дарування є договором переходу права власності до близького родича.

Відтак, апеляційний суд враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вважає, що оспорювані договори дарування необхідно визнати недійсними, оскільки дії відповідачів при укладенні цих правочинів направлені на уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 звернула увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регламентує внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року, тобто на час звернення позивачки до суду такого способу захисту порушених речових прав як скасування державної реєстрації договору закон вже не передбачав, тому матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося. За таких обставин з урахуванням положень ч. 2 ст.5 ЦПК України належним способом захисту прав та інтересів позивачки буде скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції відновити становище, яке існувало до укладання недійсних договорів, шляхом повернення ОСОБА_3 на праві власності житлового будинку та земельної ділянки. Однак, як вбачається із матеріалів справи такі вимоги позивачка при розгляді справи в суді першої інстанції не заявляла, з урахуванням положень ч. 6 ст. 367 ЦПК України апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, на підставі п.п.1, 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2023 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 був сплачений судовий збір в сумі 3 969 грн. 60 коп. (том 1 а.с. 41, 51), апеляційної скарги 5 954 грн. 40 коп. (том 3 а.с. 47) та касаційної скарги 7 939 грн. 20 коп. (том 6 а.с. 105), а разом 17 863 грн. 20 коп., тому ці витрати підлягають стягненню з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі по 4 962 грн. з кожної враховуючи часткове задоволення (на 50%) позовних вимог (17 863 грн. 20 коп. * 50% / 2).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 21 березня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування від 20 липня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування від 20 липня 2020 року задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку, загальною площею 134,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 20 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Тонюк Мариною Миколаївною за реєстровим номером 1006.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0282, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 20 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Тонюк Мариною Миколаївною за реєстровим номером 1007.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0282, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі по 4 962 грн. з кожної.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 травня 2025 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта