КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7292/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичний комфорт» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 грудня 2024 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичний комфорт» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

установив:

У серпні 2024 року ТОВ «Столичний комфорт» звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Зазначений позов мотивувало тим, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 .

Вказувало, що воно ТОВ «Столичний комфорт», є експлуатуючою організацією, яка здійснює обслуговування вищезгаданого будинку.

У зв`язку із неналежним виконанням обов`язків відповідача, щодо сплати спожитих послуг у період з 01 квітня 2022 року по 01 липня 2024 року, у неї утворилася заборгованість, яка разом із 3% річних від суми боргу та сумою інфляційних втрат складає 16568,43 грн.

Просило суд, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму заборгованості із врахуванням 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 16568,43 грн., судовий збір у розмірі 3028 грн. та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 грудня 2024 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Столичний комфорт» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 5966,52 грн., з яких 5902,23 грн. - основний борг, 11,56 грн.- 3% річних та 52,73 грн. - інфляційні втрати, судовий збір у розмірі 1090,38 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій стверджується про порушення судом норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує на те, що нею було сплачено на рахунок позивача ще 14 червня 2024 року суму 11307,00 грн. як за управління багатоквартирним будинком на кв. АДРЕСА_1 , про що свідчить квитанція-платіжна інструкція №В6Т6-КСАК-3898-ЕЕН9 від 14 червня 2024року.

Тому, вона вважала, що ніякої заборгованості у неї не має, є в наявності навіть переплата по її квартирі станом на травень 2024року.

Вказує, що не дивлячись на цю переплату, позивач з незрозумілих підстав подає у серпні 2024року позов до суду, при цьому не відображає ніяким чином у позовній заяві, що борг (по квітень 2024 року) було сплачено та його на момент подання позову взагалі не існувало.

Зазначає, що оскільки боргу (станом на квітень 2024 року) на момент подання позову серпень 2024 року не має, то відповідно похідні вимоги про стягнення 3% річних -11,56 грн., інфляційної складової боргу - 52,73 грн. не підлягають задоволенню. Також не підлягають задоволенню і витрати понесені позивачем на правову допомогу у розмірі 2000 грн., які стягнуті за оскаржуваним рішенням суду.

Просила суд, скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 грудня 2024 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, в частині відмови у задоволені позовних вимог, ТОВ «Столичний комфорт» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що відповідач у встановленому законом порядку не відмовлялась від надання послуг, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості відповідачем подано не було.

Зазначає, що відповідач має обов`язок на утримання свого майна, та оплату житлово-комунальних послуг, проте суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що в матеріалах справи відсутній наказ про встановлення розміру тарифу, оскільки нарахування та розмір такого нарахування був відображений в оборотно-сальдовій відомості.

Просило суд, скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 грудня 2024 року в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що ТОВ «Столичний Комфорт» є експлуатуючою організацією, яка здійснює обслуговування будинку АДРЕСА_1 , про що свідчить акт приймання передачі житлового будинку для утримання та експлуатаційного обслуговування від 19 грудня 2021 року, договір на утримання та технічне обслуговування житлових будинків від 29 грудня 2021 року та статут ТОВ «Столичний Комфорт».

ОСОБА_1 є власником квартири №А69 вищезазначеного будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Загальна площа квартири АДРЕСА_1 , за якою виникла заборгованість, становить 45,5 кв.м., що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до копії наказу №17/1 від 31 травня 2024 року ТОВ «Столичний комфорт» було внесено зміни до розрахунку складових тарифу, у відповідності до Постанови КМУ від 30 травня 2023 року №544, та введено в дію з 01 червня 2023 року тарифи на послугу з утримання будинку та прибудинкової території, які надаються Товариством, зокрема, новий тариф на утримання будинку та прибудинкової території, який діяв з 01 червня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 становив 10,02 грн/м2.

Враховуючи вказаний розмір тарифу та площу помешкання відповідачки, щомісячне нарахування за вказані послуги з 01 червня 2023 року мало складати 455,91 грн. (10,02грн/м2 * 45,5 кв.м.).

З оборотно-сальдової відомості, яка міститься у матеріалах справи вбачається, що нарахування у розмірі 455,91 грн., яке відповідає нарахуванню відповідно до розміру тарифу, що затверджений управителем, нараховувалося з грудня 2023 року по травень 2024 року.

У період з червня 2023 року (з часу дії тарифу 10,02 грн/м2), здійснювалося нарахування у розмірі 451,81 грн. за місяць.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з квітня 2022 року по червень 2023 року не підлягають задоволенню, з урахуванням того, що позивачем до позовної заяви не долучено жодних доказів, щодо встановленого розміру тарифу у цей період, а надана оборотно-сальдова відомість не містить інформацію про розмір тарифу, що позбавляє суд можливості перевірити правильність та законність таких нарахувань.

Відтак, суд першої інстанції вбачав підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за несплату внесків за утримання будинку та прибудинкової території у період з 01 червня 2023 року по травень 2024 року (період коли діяв тариф 10,02 грн/м2), що складає 5902,23 грн.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що нарахування 3% річних та інфляційної складової боргу підлягає заборгованість, яка виникла у період з січня по квітень 2024 року включно.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

За приписами ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Отже, ОСОБА_1 як власниця квартири за адресою: АДРЕСА_1 , має обов`язок зі сплати спожитих за цією адресою житлово-комунальних послуг.

Відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг регулюються Житловим кодексом УРСР, Законом України «Про теплопостачання», Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019 року №690.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно зі статтями 67, 68 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами, і має вноситися споживачами послуг своєчасно.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

На підставі п. 5 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Стаття 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлює, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону. Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону. При цьому виконавці комунальних послуг забезпечують деталізацію інформації щодо складових плати у рахунках споживачів.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування. Якщо управитель визначений органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах, ціна послуги з управління багатоквартирним будинком визначається на рівні ціни, запропонованої в конкурсній пропозиції переможцем конкурсу. Така ціна протягом строку дії договору управління може змінюватися виключно за погодженням сторін з підстав та в порядку, визначених таким договором.

Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з розрахунку на один квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення, якщо інше не визначено договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, та включає: 1) витрати на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку відповідно до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, крім витрат на обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги, у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем; 2) винагороду управителю, яка визначається за згодою сторін.

Кошторис витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території є невід`ємною частиною договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.

Кошторис витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території враховує обов`язковий перелік робіт (послуг), який затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, а також періодичність виконання (надання) робіт (послуг) з утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території.

Управитель у порядку та з періодичністю, визначеними договором, та/або на вимогу споживача зобов`язаний інформувати споживача про фактичні витрати та виконані (надані) роботи (послуги) з утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території.

Інформування споживачів про намір зміни цін/тарифів на комунальні послуги з обґрунтуванням такої необхідності здійснюється виконавцями відповідних послуг в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

У разі прийняття уповноваженим органом рішення про зміну цін/тарифів на комунальні послуги виконавець у строк, що не перевищує 15 днів з дати введення їх у дію, повідомляє про це споживачам з посиланням на рішення відповідних органів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст.80 ЦПК України).

За змістом частин 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Звертаючись до суду з позовом ТОВ «Столичний комфорт» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період з 01 квітня 2022 року по 01 липня 2024 року у сумі 12207,15 грн., а також інфляційні збитки та 3% річних нараховані на цю суму.

На підтвердження позовних вимог в частині встановлення тарифів на оплату житлово-комунальних послуг позивач надав до суду першої інстанції наказ від 31 травня 2023 року №17/1, яким встановлено тарифи, у зв`язку із підвищенням вартості електроенергії з 01 червня 2023 року у розмірі 10,02 грн/ кв.м. та 395,78 грн/ машиномісце.

Відомостей про встановлені тарифи за період з квітня 2022 року по червень 2023 рокудо суду першої інстанції не надано.

Статтею 83 ЦПК України встановлено, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 3 цієї статті передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга статті 367 ЦПК України).

До апеляційної скарги ТОВ «Столичний комфорт» долучило копію договору на утримання та технічне експлуатаційне обслуговування житлового будинку; акти приймання-передачі житлового будинку для утримання та експлуатаційного обслуговування; копію наказу від 29 грудня 2021 року №23. Проте, такі докази разом з позовною заявою позивачем не подавалися, як і заяви/клопотання про неможливість надання таких доказів з об`єктивних обставин.

Колегія суддів звертає увагу, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом апеляційної інстанції доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - позивача).

Відповідно до ч. 3 ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Долучаючи до апеляційної скарги нові докази апелянт не вказав причин неподання їх до суду першої інстанції та не надав доказів поважності причин неможливості їх подання до суду першої інстанції, клопотань про поновлення строку на їх подання не заявив, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для прийняття та дослідження поданих скаржником нових доказів під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Аналогічний висновок відповідає позиції Верховного Суду у постанові від 20 жовтня 2020 року у справі №756/671/19.

Крім того, на адресу апеляційного суду 24 лютого 2025 року надійшла заява ОСОБА_1 з додатками, а саме: з відповіддю ТОВ «Столичний комфорт» про те, що воно отримало платіж на суму у розмірі 11307 грн. і такий платіж був зарахований в якості часткової оплати заборгованості за житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 станом на грудень 2024 року.

Проте, враховуючи ст. 367 ЦПК України, а також те, що вказаний доказ не було подано до суду першої інстанції, і відповідач не надала суду апеляційної інстанції доказів неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, а тому вищевказана відповідь не приймається апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України.

Отже, за встановлених обставин апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційних скарг не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та не спростовують висновків суду викладених у рішенні, щодо часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Столичний комфорт» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба