Провадження № 2/932/2080/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2025 року м. Дніпро

Шевченківський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді - Куцевола В.В.

при секретарі - Рибалці В.І.

прокурора Пащенко І.О.

представника позивача Михайлюк Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про припинення володіння нерухомим майном та усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням шляхом його звільнення,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява Центральна окружна прокуратура міста Дніпра, в якій прокуратура просила:

-припинити володіння ОСОБА_1 нерухомим майном: приміщенням підвалу під житловим багатоквартирним будинком літ.А-2 поз.1-5, загальною площею 69,6 кв.м, вхід в підвал літ.а за адресою: АДРЕСА_1 , проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В., номер 32024240 від 25.10.2016 (номер запису - 17068411) шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 01;

-зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні самовільно зайнятим нежитловим приміщенням №32 поз.1-5, загальною площею 69,9 кв.м, що розташоване під житловим будинком літ.З-2 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення приміщення;

-вирішити питання розподілу судових витрат.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилався на те, що в ході здійснення представницьких повноважень окружною прокуратурою було встановлено факт заволодіння відповідачем нежитловим приміщенням №32 поз.105, загальною площею 69,9 кв.м у підвалі під житловим будинком літ.З-2 за адресою: АДРЕСА_1 без відповідних на те правових підстав.

Також було встановлено, що нежитлове приміщенням №32 поз.105, загальною площею 69,9 кв.м у підвалі під житловим будинком літ.З-2 за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення під житловим багатоквартирним будинком літ.А-2 поз.1-5 загальною площею 69,9 кв.м розташоване за адресою: АДРЕСА_1 є одним і тим самим приміщенням.

З огляду на наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на приміщення під житловим будинком літ.А-2 за адресою: АДРЕСА_1 якого фактично не існує з моменту спорудження житлового будинку, та заволодіння нежитловим приміщенням АДРЕСА_2 , за відсутності між міською радою та відповідачем жодних договірних зобов`язань, які передбачали б право відповідача користуватись цим приміщенням, порушує встановлений законом порядок проведення державної реєстрації права власності й порядок передачі об`єктів права державної та комунальної власності у користування фізичних осіб, позивач вважав за необхідне звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська ОСОБА_2 від 02.01.2024, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська ОСОБА_2 від 02.01.2024, за заявою позивача, вжито заходів забезпечення позову.

У зв`язку із звільненням судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська ОСОБА_2 у відставку, справу було передано судді Куцеволу В.В., яким за ухвалою від 21.06.2024 її прийнято до свого провадження та вирішено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою від 15.10.2024, закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті у судовому засіданні.

У судовому засіданні прокурор та представник Дніпровської міської ради підтримали заявлені позовні вимоги та надали пояснення аналогічні викладеним у позові.

Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, не з`явилася, про причини неявки не повідомила.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.12.2023, право власності на приміщення підвалу під житловим багатоквартирним будинком літ.А-2 поз.105 загальною площею 69,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 .

Згідно обставин встановлених у постанові Дніпровського апеляційного суду від 28.03.2023 прийнятій за результатами розгляду справи №200/13495/16, копія якої наявна в матеріалах справи: «Відповідно до листа №3/4 від 24.01.2023 КП «Жилсерві2» ДМР у 2013-2014 роках відповідно до технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 підвальне приміщення відсутнє. Згідно листа №2853 від 18.03.2022 КП «ДМБТІ» ДМР станом на 31.12.2012 у підвалі житлового будинку літ.З-2 по АДРЕСА_1 , знаходиться приміщення №32 поз.105 загальною площею 69,9 кв.м. Житловий будинок літ.З-2 за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за місцевою радою на підставі рішення Виконавчого комітету №68 від 25.01.1990 року.».

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (пункти 5.5., 5.6. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи - це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц).

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з погляду зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Проте засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75. рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005).

Водночас, ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Отже, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Крім того, ВП/ВС неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібну правову позицію сформульовано, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі №48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, пункт 99. постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі №910/10011/19).

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, а у разі обрання позивачем неналежного засобу захисту, який в свою чергу є не ефективним суд наділений правом на відмову у задоволенні вимоги про здійснення такого захисту.

Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

З огляду на те, що позивач, виходячи із суті заявлених вимог, прагне виключити з Державного реєстру запису про право власності зареєстрованого за ОСОБА_1 на приміщення підвалу під житловим багатоквартирним будинком літ.А-2 поз.105 загальною площею 69,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , якого не існує, обраний ним спосіб захисту шляхом припинення володіння через внесення запису про відсутність права, не є ефективним засобом правового захисту інтересів позивача, оскільки не приведе до очікуваних останньому наслідків.

У виниклій ситуації, належним способом захисту права позивача буде звернення до суду з позовом про скасування рішень державного реєстратора, державної реєстрації прав власності та закриття розділів державного реєстру прав, оскільки об`єкт на який зареєстровано право власності за відповідачем, як вбачаться з постанови Дніпровського апеляційного суду від 28.03.2023, не існує.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача усунути перешкода ДМР у користуванні самовільно зайнятим нежитловим приміщенням №32 поз.1-5, загальною площею 69,9 кв.м, що розташоване під житловим будинком літ.З-2 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення приміщення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

ЄСПЛ указав, що якщо незручності перевищують звичайні труднощі співмешкання з сусідами (рішення у справі «Apanasewich v. Poland», п.98), вони можуть перешкоджати мирному користуванню житлом, незалежно від того, спричинені вони приватними особами, промисловою діяльністю чи державними установами (рішення у справі «Martinez v. Spain», пп.42 і 51).

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст.ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

З огляду на те, що матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем дій спрямованих на порушення прав міської ради в розрізі виниклого спору, вказана вимога не підлягає задоволенню.

Також суд ухвалюючи дане рішення зазначає, що само по собі звернення з даною вимогою до суду не свідчить про наявність порушеного права міської ради.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про припинення володіння нерухомим майном та усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням шляхом його звільнення - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України та може бути оскаржено, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя В.В. Куцевол