Справа №490/3901/24
Провадження № 22-ц/812/967/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,

за участі позивача - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Ленінського ( натепер Інгульського) районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Коваленком І.В., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору та договору іпотеки

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору та договору іпотеки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що 30 липня 2007 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № NKN0GK04040038, згідно якого вона отримала кредити у розмірі 26400,00 дол. США на строк до 29 липня 2027 року із сплатою 10,08% річних.

Зобов`язання за кредитним договором забезпечені нотаріальним договором іпотеки від 02 серпня 2007 року, предметом якого є належна на підставі договору купівлі-продажу від 02 серпня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л., квартира АДРЕСА_1 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 вересня 2023 року у справі № 490/524/16-ц за заявою позивача виконавчий лист, виданий 16 березня 2017 року Центральним районним судом м.Миколаєва у цивільній справі № 490/524/16-ц, визнано таким, що не підлягає виконанню частково - на суму стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по кредитному договору № NKN0GK04040038 від 30 липня 2007 року, у розмірі 13 462,44 дол. США, що за курсом НБУ станом на 26 січня 2017 року дорівнює 309 097,62 грн.

Згідно мотивувальної частини вказаної ухвали, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2017 року у справі № 490/524/16-ц, яке набрало законної сили 07 лютого 2017 року, з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 18089,33 дол. США заборгованості за кредитом, 1301,17 дол. США заборгованості по процентам за користування кредитом, 22,64 дол. США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, а отже в загальному розмірі 19413,14 дол. США, що еквівалентно 445725,70 грн., за кредитним договором від 30 липня 2007 року № NKN0GK04040038, та судові витрати у сумі 4457,25 грн.

При цьому, рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 23 квітня 2019 року у справі № 490/8325/18, визнано незаконним збільшення АТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку процентної ставки 20 жовтня 2008 року до 13,20% річних та 30 серпня 2010 року до 12,70% річних за користування кредитом згідно кредитного договору № NKN0GK04040038 від 30 липня 2007 року укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 ; визнано незаконними умови кредитного договору № NKN0GK04040038 від 30 липня 2007 року щодо сплати позичальником на користь банку щомісячної комісії у розмірі 44,00 дол. США; зобов`язано Банк здійснити перерахунок суми заборгованості по кредитному договору № NKN0GK04040038 від 30 липня 2007 року з врахуванням відсоткової ставки, в розмірі 10,08% річних та без врахування зобов`язань про сплату щомісячної комісії у розмірі 44,00 дол. США.

На виконання цього рішення суду Банк здійснив перерахунок заборгованості ОСОБА_1 , внаслідок чого станом на 14 квітня 2020 року заборгованість за тілом кредиту зменшилась на 13462,44 дол. США та склала 5286,11 дол. США, що підтверджується розрахунком стягувача від 07.03.2023 року № VSG5V2DUA14LAQUP.

Станом на 21.07.2021 загальна заборгованість ОСОБА_1 за виконавчим документом зменшилась до 4572,37 дол. США, що еквівалентно 104981,52 грн. та підтверджується заявою представника Банку від цього числа № 9.

На виконання ухвали суду від 08 вересня 2023 року головним державним виконавцем Центрального ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) 28 вересня 2023 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №5444816, відкритого на виконання рішення суду у справі № 490/524/16-ц. Цього ж дня державним виконавцем внесено до Державного реєстру речових прав відомості про припинення обтяжень у вигляді арешту на все належне боржнику нерухоме майно.

Ні ухвала суду від 08 вересня 2023 року, ні постанова державного виконавця від 28 вересня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» не оскаржувалися.

Втім вчинена приватним нотаріусом ОСОБА_3 на виконання договору іпотеки від 02 серпня 2007 року заборона відчуження квартири не скасована та до теперішнього часу обтяження зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрів заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, про що свідчить інформація від 29 квітня 2024 року.

Не виконання ухвали суду від 08 вересня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» свідчить продовження нарахування Банком заборгованості, що підтверджуються відповідями останнього від 07.12.2023. 15.01.2024, 23.01.2024 та 22.03.2024 та випискою з особового рахунку.

Посилаючись на наведені обставини, позивач просила розірвати кредитний договір № NKN0GK04040038 від 30.07.2007 та іпотечний договір від 02.08.2007 квартири АДРЕСА_1 , укладенні між АТ КБ «ПриватБанк» та позивачем.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2025 року позов задоволено частково.

Розірвано кредитний договір № NKN0GK04040038 від 30 липня 2007 року та іпотечний договір від 02 серпня 2007 року посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1413, укладенні між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції враховуючи встановлені обставини і наявні у справі докази, прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову у спосіб обраний позивачем, оскільки позивач довела виконання у повному обсязі грошових зобов`язань по кредитному договору, що є наслідком припинення її зобов`язань за цим договором та договором іпотеки, зобов`язання якого є похідними від основного зобов`язання.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що не згодний в частині задоволених вимог, вважаємо, що воно прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права, тому просили про його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так, вказували, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Зазначають, що згода банку на розірвання договору відсутня. За умовами укладеного договору банк свої зобов`язання виконав, позивач користувалася кредитними коштами, що нею не оспорюється.

Фактично предметом спору є належне виконання позивачем умов договору про повернення коштів. Вважають, що існує заборгованість за договором, а позивач посилається на її відсутність. Наявність цього спору не є передбаченою законом підставою для розірвання договору, а його розірвання не свідчить про відсутність заборгованості та вирішення всіх спірних питань, які виникли в процесі його виконання.

Звертають увагу, що наявність умов для розірвання договору, визначених в ч.2 ст.652 ЦК України, позивач не довів.

Ні в позові, ні в рішення суду не вказано, яка саме істотна зміна обставин відбулася, не вказані конкретні підстави для розірвання кредитного договору та розірвання договору іпотеки.

Також зазначають, що позивачем обрано неналежний захист порушеного права, що на їх думку є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

У даній справі позивач просить розірвати кредитний договір та договір іпотеки, оскільки вважає, що зобов`язання за кредитним договором виконано належним чином та борг по кредиту погашено, однак даний спосіб захисту свідчить лише про припинення зобов`язань на майбутнє, з моменту розірвання договору, але не свідчить про відсутність боргу по кредиту.

Крім того, вказують, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про погашення боргу.

На їх думку, судом не було враховано те, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2017 року по справі № 490/524/16-ц стягнено з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 19413,14 дол. США.

08 вересня 2023 року ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва задоволено заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню по справі №490/524/16-ц , в частині стягнення боргу в розмірі 13462,44 дол. США.

Таким чином, відповідно до виконавчого листа, виданого 16 березня 2017 року Центральним районним судом м. Миколаєва у цивільній справі № 490/524/16-ц з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" підлягає стягненню заборгованість по кредитному договору № NKN0GK04040038 від 30 липня 2007 року, станом на 25 грудня 2015 року у розмірі: 5950,70 дол. США.

Відповідачем не надано доказів, що борг в розмірі 5950,70 дол. США було погашено та виконано рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2017 року по справі № 490/524/16-ц.

Звертають увагу суду, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 28 вересня 2013 року № 54444816 прийнята у зв`язку з тим, що виконавчий лист визнано таким, що не підлягає виконанню, а не у зв`язку із погашенням боргу по кредиту.

Окрім того, Банк має право нараховувати штрафні санкції згідно ст. 625 ЦК України, а тому суд помилився, що заборгованість позивача по кредитному договору відсутня.

Будь-яких належних доказів погашення боргу по кредиту матеріали справи не містять.

У відзиві позивачка просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, але у судове засідання не з`явився, проте його неявка зважаючи на вимоги частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Позивач та її представник у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, просили залишити ї без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 30 липня 2007 року між ПриватБанк та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № NKN0GK04040038 за умовами якого, остання отримала кредит у розмірі 26 400 дол. США на придбання однокімнатної квартири, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту шляхом надання щомісячного платежу у розмірі 259,22 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді. Договір укладено на строк до 29 липня 2027 року (а.с.5-7).

Зобов`язання за кредитним договором забезпечено договором іпотеки від 02 серпня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 1413. Одночасно приватним нотаріусом накладено заборону, яка зареєстрована в реєстрі за № 127, на відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки та належить на праві власності позивачу (а.с.4,8-13).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2017 року у справі № 490/524/16-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 18089,33 дол. США заборгованості за кредитом, 1301,17 дол. США заборгованості по процентам за користування кредитом, 22,64 дол. США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, в загальному розмірі 19413,14 дол. США, що еквівалентно 445725,70 грн. та судові витрати у сумі 4457,25 грн. (а.с.151-155).

07 серпня 2017 року Центральний відділ ДВС на підставі виданого 16 березня 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» на виконання вказаного рішення суду виконавчого листа виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 54444816.

В подальшому, за позовом ОСОБА_1 рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2019 року у справі № 490/8325/18 визнано незаконним збільшення ПриватБанком в односторонньому порядку процентної ставки 20 жовтня 2008 року до 13,20 % річних та 30 серпня 2010 року до 12,70 % річних за користування кредитом згідно кредитного договору від 30 липня 2007 року № NKN0GK04040038, укладеного між ПриватБанк та ОСОБА_1 , та зобов`язано ПриватБанк здійснити перерахунок суми заборгованості за вказаним кредитним договором з врахуванням відсоткової ставки в розмірі 10,08 % річних та без врахування зобов`язань про сплату щомісячної комісії у розмірі 44,00 дол.США.

Згідно з відкритими даними Єдиного державного реєстру судових рішень, зазначене судове рішення не оскаржувалося в апеляційному порядку та набрало законної сили.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 вересня 2023 року за заявою ОСОБА_1 визнано виконавчий лист, виданий 16 березня 2017 року Центральним районним судом м. Миколаєва у цивільній справі № 490/524/16-ц, таким, що не підлягає виконанню частково на суму стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по кредитному договору № NKN0GK04040038 від 30 липня 2007 року, у розмірі 13462,44 дол. США, що за курсом НБУ станом на 26 січня 2017 року дорівнює 309 097,62 грн.( а.с.15-18).

Згідно з відкритими даними Єдиного державного реєстру судових рішень, зазначене судове рішення не оскаржувалося в апеляційному порядку та набрало законної сили.

28 вересня 2023 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Лемещенко А.П. виконавче провадження № 54444816 з примусового виконання виконавчого листа № 490/524/16-ц виданого 16 березня 2017 року закінчено на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»» (визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню). Припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а.с.19).

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 квітня 2024 № 376401978 підтверджується, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпітек наявні записи про обтяження на квартиру АДРЕСА_1 . Підставою обтяження вказано договір іпотеки від 02 серпня 2007 року, реєстраційний номер 1413, посвідчений приватним нотаріусом Рябоконь К.Л.( а.с.21).

01 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до ПриватБанку із заявою про надання їй правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку із виконанням нею усіх грошових зобов`язань і закриттям виконавчого провадження.

Відповіддю від 07 грудня 2023 року ПриватБанк повідомив позивача, що до повного погашення кредиту документи повинні знаходитися у Банку та рекомендував здійснити повне погашення заборгованості.

12 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ПриватБанку із заявою про списання надлишково нарахованих відсотків та штрафних санкцій. На що отримала відповідь Банку від 23 січня 2024 року, в якій їй рекомендували звернутися до Державної виконавчої служби з рішенням суду, що набрало законної сили.

28 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ПриватБанку із зверненням про внесення змін до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та до відомостей Державного реєстру іпотек, в задоволенні якої їй відмовлено листом від 22 березня 2024 року.

Із доданої до позову виписки ПриватБанку по кредитному договору №NKN0GK04040038 від 30 липня 2007 року за період 01 січня 2023 року - 31 грудня 2023 року вбачається, що станом на 07 лютого 2024 року залишок кредиту складає 2809,97 дол. США; залишок тіла кредиту на початок періоду - 3123,59 дол.США; залишок тілу кредиту на кінець періоду - 2638,57 дол.США.

Відповідно до виписки ПриватБанку по кредитному договору № NKN0GK04040038 від 30 липня 2007 року за період 01 березня 2024 -31 березня 2024 року залишок кредиту на 29 квітня 2024 року становить 2689,54 дол.США; залишок кредиту на початок періоду 2638,57 дол.США; залишок тілу кредиту на кінець періоду - відсутній.

Вказаний у виписках розмір заборгованості по тілу кредиту відповідає розміру заборгованості по тілу кредиту (2638,57 дол.США), зазначеному в розрахунку заборгованості, який додано відповідачем до відзиву на позов.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову у спосіб обраний позивачем, а саме розірвання кредитного договору та договору іпотеки, оскільки позивач довела виконання у повному обсязі грошових зобов`язань по кредитному договору, що є наслідком припинення її зобов`язань за цим договором та договором іпотеки, який зобов`язання якого є похідними від основного зобов`язання.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Кредитор (банк) має право (за наявності підстав) на отримання компенсаційних виплат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, однак банк має звернутись із такими вимогами до боржника, а не самовільно здійснювати такі нарахування.

У силу положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частинами першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У разі, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав і законних інтересів осіб. Такі права та законні інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити в рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, провадження №12-80гс20).

Одним зі способів захисту, який передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, є визнання права.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.

Виходячи з наведеного, способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.

Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (провадження №14-67цс20).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі №910/14224/20, провадження №12-20гс22).

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права чи інтересу та припинення дій, які порушують це право або інтерес. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу в потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. При цьому правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У справі, яка розглядається пред`явлені позивачем вимоги про розірвання кредитного договору та іпотечного договору не відповідають критерію ефективності способу захисту порушеного права, оскільки належним способом захисту є саме визнання припиненими зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 30 липня 2007 року внаслідок їх повного виконання, про що вказує позивач, як превентивний спосіб захисту у правовідносинах між позивачем і відповідачем, який має забезпечити, щоб обидві сторони могли знати свої права та обов`язки за кредитним договором та діяти, не порушуючи їх.

Подібний висновок викладено у пункті 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі №910/14224/20 (провадження №12-20гс22).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20).

Згідно з частиною першою та другою статті 598 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У частині першій статті 599 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Однією з підстав припинення іпотеки, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку» є припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року у справі № 686/4303/18 (провадження № 61-2882св19) зазначено, що «у пунктах 41-43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19) зазначено, що: «іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; див. також пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц)».

Аналіз позовних вимог ОСОБА_1 свідчить, що позивач просила розірвати іпотечний договір у зв`язку з виконанням у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором.

Суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення виснував, що з моменту виконання у повному обсязі зобов`язань, визначених рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2017 року про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, припинилися зобов`язання позивача як за договором кредиту, так і за договором іпотеки.

Зазначене узгоджується із висновком, що міститься у пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16 (провадження №14-88цс19).

Проте безпідставно вважав, що належним способом захисту порушення права позивача буде саме розірвання кредитного та іпотечного договору.

У справі, яка розглядається пред`явлені позивачем вимоги про розірвання кредитного договору та іпотечного договору не відповідають критерію ефективності способу захисту порушеного права, оскільки належним способом захисту є саме визнання припиненими зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 30 липня 2007 року та припинення і зобов`язання за іпотечним договором.

Враховуючи викладене позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з підстав обрання нею неефективного способу захисту прав.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є слушними.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, то обговорення доводів позову та апеляційної скарги стосовно наявності чи відсутності заборгованості позивача перед відповідачем, виконання чи не виконання позивачем рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2017 року (справа 490/524/16) по погашенню заборгованості у цьому провадженні, на думку колегії суддів, є передчасним.

Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення у цій справі суд першої інстанцій допустив неправильне застосування норм матеріального права щодо встановлення ефективним способом відновлення порушеного права позивача розірвання кредитного договору та договору іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, рішення Ленінського (натепер Інгульського) районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2025 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», з позивача на користь банку підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3633,60 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Ленінського (натепер Інгульського) районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору та договору іпотеки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн. 60 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 02 червня 2025 року.