У х в а л а

30 квітня 2025 року

м. Київ

Справа № 308/11102/20

Провадження № 61-936ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржник), інтереси якого представляє адвокат Лещинець Любомир Васильович (далі - адвокат),

на постанову Закарпатського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до скаржника, Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Форкош Мирослави Михайлівни (далі - приватний нотаріус) про визнання електронних торгів недійсними, скасування протоколу про їхнє проведення, свідоцтва про придбання майна і державної реєстрації права власності та

в с т а н о в и в:

1. У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати недійсними електронні торги та протокол проведення електронних торгів від 24 жовтня 2017 року № 291927 щодо реалізації земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0032 і загальною площею 0,0824 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (далі - земельна ділянка), яка належить позивачеві на праві власності;

- визнати недійсним акт державного виконавця про проведені електронні торги (ВП № 13967916) від 30 жовтня 2017 року щодо реалізації земельної ділянки;

- визнати недійсним і скасувати свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів за реєстраційним номером НВ-017, яке 31 жовтня 2017 року видав приватний нотаріус, згідно з яким скаржник став власником земельної ділянки;

- визнати недійсним рішення і запис приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 378826614 від 1 листопада 2017 року щодо реєстрації за скаржником права власності на земельну ділянку.

2. 7 грудня 2023 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову.

3. 10 грудня 2024 року Закарпатський апеляційний суд прийняв постанову (повний текст склав 20 грудня 2024 року), згідно з якою апеляційну скаргу задовольнив частково: рішення суду першої інстанції скасував й ухвалив нове - про часткове задоволення позову (визнав недійсними електронні торги, проведені 24 жовтня 2017 року ДП «Сетам», з реалізації земельної ділянки); у задоволенні інших вимог відмовив; розподілив судові витрати.

4. 18 січня 2025 року адвокат в інтересах скаржника подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати зазначену постанову та залишити в силі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 7 грудня 2023 року. Обґрунтував так:

- скаржник не погоджується з постановою апеляційного суду у частині задоволеної позовної вимоги;

- апеляційний суд не врахував висновки, сформульовані у постановах:

(1) Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року у справі № 727/10017/18, про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам;

(2) Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, про те, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим; це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту має відповідати характеру правопорушення, а застосування обраного способу захисту - цілям судочинства; таке застосування не повинне суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не має спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду;

(3) Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, про те, що обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку норму слід застосувати для вирішення спору, має саме суд (jura novit curia);

(4) Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, про те, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору; суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України); виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально;

(5) Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 910/856/17, від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц, від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, про те, що набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба й організатор електронних торгів; покупцем відповідно є переможець цих торгів;

(6) Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, про те, що якщо позивач не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах, і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним і не набув право власності на придбане приміщення готелю, він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права; для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів (відповідного правочину купівлі--продажу), складених на їхній підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу;

(7) Великої Палати Верховного Суду від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 5 жовтня 2021 року у справі № 910/18647/19, від 21 серпня 2024 року у справі № 953/24224/19, про те, що якщо позивач вважає, що покупець не набув право власності на отримане ним спірне майно, зокрема тому, що покупець не є добросовісним набувачем, то він вправі скористатися передбаченими законодавством способами захисту права власності; для застосування таких способів захисту немає потреби в оскарженні результатів електронних торгів або підписаного в подальшому договору купівлі-продажу; задоволення заявлених позовних вимог про визнання недійсними результатів електронних торгів і визнання недійсним укладеного відповідачами договору купівлі-продажу за їх наслідками не зумовить поновлення майнових прав позивача, що доводить вибір неефективного способу захисту;

(8) Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16, про те, що вирішуючи спір про визнання електронних торгів недійсними, суди мають встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок), та інших норм законодавства під час проведення електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати таких торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивача, який оспорює результати цих торгів;

(9) Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-370цс16 та у справі № 6-547цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц, про те, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, крім наявності порушення норм закону під час проведення прилюдних торгів, мають бути порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, і способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними;

(10) Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17, про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати; за своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим;

(11) Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, про те, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором, і внаслідок визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи будуть захищені та відновлені;

(12) Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2019 року у справі № 585/2843/17, про те, що набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти;

(13) Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, про те, що судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності / недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можна вважати такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України; якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів статті 388 ЦК України, слід застосовувати спеціальний припис у пункті 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їхню наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; за відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їхнє обтяження особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на відповідне майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб і обтяжень;

(14) Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц, від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, про те, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною; тому задоволення віндикаційного позову та витребування спірної нерухомості у відповідача як добросовісного набувача на користь Дніпропетровської міської ради зумовить порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- позивач не є стороною оспорюваного правочину та прагне повернути майно, яке вибуло з його володіння внаслідок незаконно проведених, на його думку, електронних торгів. З огляду на це він мав просити витребувати земельну ділянку на підставі статті 388 ЦК України. Вимога про визнання недійсними електронних торгів є неналежним способом захисту порушеного права. Тому апеляційний суд мав відмовити у задоволенні позову;

- необґрунтованим є висновок апеляційного суду про задоволення вимоги про визнання недійсними електронних торгів через те, що реалізація на цих торгах земельної ділянки окремо від житлового будинку, який на ній розміщений, суперечить закону, порушує принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку, який імперативно закріплений у статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та статті 377 ЦК України. Апеляційний суд помилково виснував, що позивач довів, що його права порушені оспорюваними торгами, оскільки він був власником земельної ділянки, яку реалізували на торгах окремо від житлового будинку.

У спірних правовідносинах відсутнє порушення порядку реалізації земельної ділянки з прилюдних торгів.

Приписи статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України не передбачають зворотній порядок автоматичного набуття права власності на житловий будинок у разі набуття права власності на земельну ділянку. Прилюдні торги стосувалися переходу права власності на земельну ділянку, а не на житловий будинок.

Апеляційний суд помилково застосував до спірних правовідносин пункт 9 розділу 3 Порядку, який регулює реалізацію нежитлового приміщення та вимоги до інформації про це приміщення у разі його продажу на прилюдних торгах. У цій справі позивач оскаржив правомірність переходу права власності на земельну ділянку;

- позивач не довів порушення його прав унаслідок електронних торгів, оскільки немає доказів належності будинку чи будь-яких інших об`єктів, розташованих на земельній ділянці, позивачу або іншим особам. Висновок апеляційного суду про порушення прав позивача ґрунтується на припущеннях;

- скаржник є добросовісним набувачем земельної ділянки, оскільки на час набуття її у власність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було записів ані про обтяження земельної ділянки чи будь-яких обмежень щодо неї, ані відомостей про наявність будь-яких об`єктів нерухомого майна на ній, що належать позивачу чи іншим особам на праві власності.

5. 29 січня 2025 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення тієї ухвали. Скаржник мав надати відомості про наявність чи відсутність у нього зареєстрованого електронного кабінету та копії квитанції про сплату судового збору відповідно до кількості учасників у справі.

6. 4 лютого 2025 року скаржник подав до Верховного Суду клопотання, у якому повідомив про відсутність у нього електронного кабінету. Додав копії касаційної скарги з доданими матеріалами, зокрема квитанцією про сплату судового збору, відповідно до кількості учасників у справі.

7. Одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) (частина перша статті 394 ЦПК України).

8. Верховний Суд вважає, що є підстави для відкриття касаційного провадження. Касаційна скарга подана у визначений статтею 390 ЦПК України строк із дотриманням вимог статті 392 ЦПК України. У касаційній скарзі є доводи, які потребують перевірки, щодо передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження.

Керуючись статтями 260, 261, 389, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

1. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Державного підприємства «Сетам», відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Форкош Мирослави Михайлівни про визнання електронних торгів недійсними, скасування протоколу про їхнє проведення, свідоцтва про придбання майна та державної реєстрації права власності.

2. Витребувати з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області цивільну справу № 308/11102/20.

3. Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї матеріалів; роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, впродовж десяти днів із дня отримання цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко