ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3544/25 Справа № 199/8806/23 Головуючий у першій інстанції: Богун О. О. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - Багдасарової Вікторії Миколаївни, представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Богун О.О. від 04 грудня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 10 грудня 2010 року. У шлюбі сторони придбали автомобіль Opel Vectra, 1997 року випуску, та квартиру АДРЕСА_1 . Житло придбано за сумісні кошти подружжя та зареєстроване на відповідача. В квартирі зроблено ремонт за кошти позивачки, подружжя планувало використовувати це житло як кабінет позивача, а у подальшому як житло для дитини сторін. Після погіршення сімейних відносин сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема вказаної квартири. Проти добровільного нотаріально посвідченого розподілу майна відповідач заперечує. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру загальною площею 39,5 за адресою по АДРЕСА_2 , вартістю 1060000,00 грн. та транспортний засіб марки Opel Vectra, 1997 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 100907,00 грн; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 19 кв.м., загальною площею 39,5 ,кв.м.; визнати за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб марки Opel Vectra, 1997 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 ; стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу марки Opel Vectra, 1997 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , у розмірі 50453,66 грн (а.с. 39-43 т.1).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року позов задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб марки Opel Vectra, 1997 року випуску, VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 100907,00 грн. Визнано за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб марки Opel Vectra, 1997 року випуску, VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу марки Opel Vectra, 1997 року випуску, VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_2 , у розмірі 50453,66 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,2 грн. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн (а.с. 19-22 т.2).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у визнанні спільною сумісною власністю подружжя квартири та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину цього майна з ухваленням у скасованій частині нового рішення про задоволення даної частини позовних вимог (а.с. 31-38 т.2).

Також із апеляційною скаргою на вказане вище рішення звернувся представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині визнання за відповідачем права власності на автомобіль та стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини цього майна з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні даної частини позовних вимог (а.с. 47-49 т.2).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги позивачки та залишення без задоволення апеляційної скарги відповідача, часткового скасування оскаржуваного рішення та скасування додаткового рішення з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10 грудня 2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 10 грудня 2010 року, виданого Амур-Нижньодніпровським відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с. 9 т.1).

За час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 01 жовтня 2014 року придбали транспортний засіб «Opel Vectra», 1997 року випуску, VIN № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , який було зареєстровано на позивачку, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 01.10.2014 та копією листа ТСЦ МВС №1249 від 17.10.2023 (а.с.49, 52 т.1).

06 листопада 2020 року на імя ОСОБА_2 було придбано квартиру, загальною площею 39,5 розташовану за адресою по АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Є.О. за реєстровим №865 (а.с. 63-64, 102-103 т.1).

Право власності на квартиру по АДРЕСА_2 було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.11.2020 за відповідачем (а.с. 10-11 т.1).

Згідно звіту про оцінку транспортного засобу №YD07323, складеного 24.11.2023 оцінювачем - ФОП ОСОБА_5 , ринкова вартість автомобіля «Opel Vectra», 1997 року випуску, VIN № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , на дату оцінки складає 100907,33 грн (а.с. 45-50 т.1).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України, відповідно до ч. 3 та ч. 4 зазначеної статті, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або заводом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 372 ЦК України, визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановлено, що спірні автомобіль «Opel Vectra», 1997 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , та квартира по АДРЕСА_2 придбані у період зареєстрованого шлюбу сторін, тому це майно є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи приписів статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на квартиру по АДРЕСА_2 відповідачем не представлено; клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколами судових засідань.

У пункті 12 договору купівлі-продажу спірної квартири від 06 листопада 2020 року №865 зазначено, що на укладення цього договору надана згода дружини покупця (відповідача) ОСОБА_1 , яка своєю заявою свідчить про те, що ознайомлена з умовами договору, справжність підпису якої засвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Є.О. за реєстровим №864 (а.с. 102 зворот т. 1).

Згідно змісту заяви ОСОБА_1 про згоду на купівлю квартири від 06.11.2020 №864, вона дає згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на купівлю та укладення договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_2 , а також підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є спільною сумісною власністю; придбане нерухоме майно також буде об`єктом права спільної сумісної власності як таке, що набувається ними за час шлюбу; ОСОБА_1 вказаною заявою стверджує, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорювали і вважають вигідними для ним, а укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню (а.с. 118 т.1).

Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, яка викладена у постанові від 03 червня 2024 року в справі №712/3590/22.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги неспростування відповідачем презумпції спільної сумісної власності подружжя на придбане у період шлюбу (після дев`яти років спільного проживання у шлюбі) нерухоме майно - квартиру по АДРЕСА_2 ; приймаючи також до уваги, що згода ОСОБА_1 про придбання в інтересах сім`ї цієї квартири була надана письмово та зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя - ОСОБА_2 , що свідчить про придбання такого майна за спільні кошти подружжя у спільну сумісну власність, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності по 1/2 частині за кожним на квартиру за адресою по АДРЕСА_2 .

Обґрунтування відповідача у відзиві на позовну заяву, що кошти на придбання спірної квартири були вкладені із особистих його коштів, які отримані ним від продажу 22 вересня 2020 року квартири за адресою АДРЕСА_3 - є недоведеними. ОСОБА_2 не доведено, що саме кошти від продажу вказаної квартири були витрачені в цілому на придбання спірної квартири по АДРЕСА_2 .

Належних, допустимих, достатніх доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на квартиру по АДРЕСА_2 відповідачем не надано, клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судових засідань.

Разом з тим, вказівка у резолютивній частині рішення на проміжні висновки суду, а саме, що спірні автомобіль та квартира визнаються судом об`єктами спільної сумісної власності, не призведе саме по собі до захисту порушеного права позивачки, оскільки остаточним правовим результатом вирішення спору щодо поділу майна, як об`єкта права спільної сумісної власності, є визнання права власності на половину спірного майна або врахування його вартості при поділі усього майна подружжя, зокрема, у випадку стягнення компенсації вартості такого майна.

Отже, встановлення належності транспортного засобу марки «Opel Vectra» та квартири по АДРЕСА_2 до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя є обставиною, яка потребує встановленню для вирішення заявленого спору, виходячи з його підстав, та не є самостійною вимогою та способом захисту, який потребує вирішення та вказівки у резолютивній частині судового рішення.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 22 грудня 2021 року у справі №726/1388/16.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя сторін транспортного засобу марки «Opel Vectra» та по АДРЕСА_2 задоволенню не підлягають, оскільки не є ефективним способом захисту.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя сторін транспортного засобу марки «Opel Vectra»; в частині відмови у визнанні спільною сумісною власністю подружжя квартири; в частині відмови у визнанні права власності по 1/2 частині за кожним на квартиру, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про часткове задоволення даних позовних вимог.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)).

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження №14-182цс21)).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Як було встановлено судом, автомобіль «Opel Vectra» придбаний у період шлюбу сторін, тому є спільною сумісною власністю подружжя, що також визнається сторонами. Автомобіль є неподільною річчю.

Хоча вказаний вище транспортний засіб зареєстрований за позивачкою, фактично ним користувався ОСОБА_2 по кінець лютого 2024 року, використовуючи його для поїздок на роботу, на дачу та для нагальних потреб, що підтверджується його поясненнями в судовому засіданні апеляційного суду 21 травня 2025 року, згідно до протоколу та звукозапису цього судового засідання.

Після пред`явлення ОСОБА_1 позову у даній справі у жовтні 2023 року, відповідач у лютому 2024 року припинив використання спільного автомобіля, залишивши його на паркувальному майданчику біля будинку та, як він зазначає, віддав ключі від автомобіля дружині.

Виходячи з викладеного, встановивши фактичне тривале користування спільним автомобілем «Opel Vectra» саме відповідачем; приймаючи до уваги виявлення позивачкою бажання одержати компенсацію вартості 1/2 частки вказаного транспортного засобу, згідно змісту її позовних вимог; встановивши, що ринкова вартість автомобіля «Opel Vectra», номерний знак НОМЕР_2 , складає 100907,33 грн, - колегія дійшла висновку про обґрунтованість та наявність підстав для визнання за ОСОБА_2 , у порядку поділу майна подружжя, права власності на транспортний засіб марки Opel Vectra, 1997 року випуску, VIN НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_2 , а також стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частини цього майна у розмірі 50453,66 грн.

Згідно пояснень відповідача в судовому засіданні апеляційного суду, непогодження ОСОБА_2 з виділенням йому у приватну власність спільного автомобіля зі стягнення половини вартості на користь позивачки зводяться до незгоди із визначенням ринкової вартості рухомого майна, відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу ФОП ОСОБА_5 №YD07323 від 24.11.2023.

Однак, власного висновку спеціаліста (експерта) щодо визначення ринкової вартості спірного автомобіля відповідачем до ухвалення оскаржуваного рішення не представлено; клопотання про призначення відповідної судової автотоварознавчої експертизи не заявлялось ні у місцевому суді, ні в апеляційному суді, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколами та звукозаписами судових засідань.

Частиною третьою статті 367 ЦПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як положення статті 43 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов`язки.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу у дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції у суді першої інстанції.

У силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.

Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.

Наведена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №192/875/17 (провадження №61-12580ск19).

Апелянтом не обґрунтовано поважність причин неможливість подання суду першої інстанції висновку експерта щодо визначення ринкової вартості автомобіля «Opel Vectra», номерний знак НОМЕР_2 , враховуючи також, що цей транспортний засіб на час подання позову в даній справі був у фактичному володінні ОСОБА_2 .

Надана апеляційному суду копія висновку експерта №ЭРs200125 автотоварознавчої експертизи щодо визначення вартості аварійно пошкодженого автомобіля «Opel Vectra», номерний знак НОМЕР_2 , складеного 22.01.2025 судовим експертом Мазурек О.А., - є новим доказом у справі, адже цей висновок складений після ухвалення місцевим судом оскаржуваного рішення 04 грудня 2024 року (а.с. 87-96 т.2). Тому даний письмовий доказ не приймається апеляційним судом до уваги.

Таким чином, оскаржуване рішення в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на транспортний засіб марки Opel Vectra, 1997 року випуску, та в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частини цього майна у розмірі 50453,66 грн підлягає залишенню без змін.

За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи фактичне задоволення майнових позовних вимог про поділ майна подружжя (вартість 1/2 частини квартири - 530000,00 грн + стягнення вартості 1/2 частини автомобіля - 50453,66 грн), з відповідача на користь позивачки також підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого останньою судового збору за подання позовної заяви (5300,00 грн) та апеляційної скарги (5300,00 грн х 150% = 7950,00 грн) у загальному розмірі 13250,00 грн (а.с. 5 т.1, 39 т.2).

Понесені відповідачем судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25000,00 грн та витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1453,44 грн покладаються на ОСОБА_2 .

Тому оскаржуване рішення в частині розподілу судових витрат та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2024 року підлягають скасуванню з розподілом судових витрат апеляційним судом.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга позивачки підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, оскаржуване рішення підлягає частковому скасуванню, додаткове рішення підлягає скасуванню, з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортного засобу марки Opel Vectra; в частині відмови у визнанні спільною сумісною власністю подружжя квартири; в частині відмови у визнанні права власності по 1/2 частині за кожним на квартиру; в частині розподілу судових витрат та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2024 року скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 39,5 кв.м., житловою площею 19,0 кв.м., розташованої за адресою по АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ) право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 39,5 кв.м., житловою площею 19,0 кв.м., розташоваої за адресою по АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати у розмірі 13250 (тринадцять тисяч двісті п`ятдесят) грн 00 коп.

В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 21 травня 2025 року.

Повний текст постанови складено 02 червня 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова