Справа № 703/901/25
20 травня 2025 року м. Сміла
Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Волосовського В.В.,
за участю секретаря судового засідання Похітон Я.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту неприйняття спадщини, -
встановив:
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Терещенко С.І., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить встановити факт неприйняття відповідачем спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача - ОСОБА_3 , останнє місце проживання якого було за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує також, що померлий ОСОБА_3 був зареєстрований за вказаною адресою.
Представник позивача зазначив, що за даною адресою станом на день смерті спадкодавця також була зареєстрована та проживала дружина померлого (позивач по справі) - ОСОБА_1 , а також був зареєстрований спільний син позивача і померлого ОСОБА_3 (відповідач по справі) ОСОБА_2 , який фактично за вказаною адресою не проживав починаючи з 1991 року. Інші особи, у тому числі малолітні та неповнолітні діти за адресою АДРЕСА_1 не зареєстровані та не проживали.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 належної йому на підставі свідоцтва про право власності від 18 січня 1999 року виданого органом приватизації Смілянського міськвиконкому згідно з розпорядженням (наказом) № 136-РП від 18 січня 1999 року. Право власності зареєстровано у Смілянському БТІ і записано в реєстрову книгу за № 35-7173. Дублікат свідоцтва про право власності від 18 січня 1999 року видано на підставі рішення виконавчого комітету Смілянської міської ради від 08.08.2024 року № 428. Таким чином, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є співвласниками вказаної квартири в рівних частках, оскільки набули право власності на неї шляхом приватизації. При цьому, позивач наголошує на ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 , будучи зареєстрованим у вказаній квартирі, участі в її приватизації не приймав.
Представник позивача вказує, що позивач прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 , оскільки відповідно до положень ч. 3 ст.1268 ЦК України постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не заявила про відмову від неї. Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася. В свою чергу відповідач ОСОБА_2 , будучи зареєстрованим за однією адресою з померлим на день останнього, з 1991 року за вищевказаною адресою не проживає і в даний час перебуває та постійно проживає на тимчасово окупованій території АРК.
Відтак, на переконання сторони позивача, відповідач ОСОБА_2 спадщину після смерті батька ОСОБА_3 не прийняв та на неї не претендує, оскільки відповідач за місцем своєї реєстрації, а саме в квартирі АДРЕСА_2 фактично не проживає, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому вважає, що відповідач як спадкоємець першої черги не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилась після смерті батька, а отже не набув права на спадкове майно.
Встановлення факту неприйняття спадщини ОСОБА_2 необхідно позивачу для переоформлення права власності в порядку спадкування по закону після смерті чоловіка, інших спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 немає.
На підставі викладених обставин, позивач звернулася до суду з даною позовною заявою про встановлення факту неприйняття спадщини.
Ухвалою судді від 26 лютого 2025 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив.
Правом на подачу відзиву відповідач не скористався.
Представник позивача адвокат Терещенко С.І. направив до суду заяву, в якій просив підготовче судове засідання проводити без його участі та участі позивача та призначити справу до судового розгляду, на задоволенні позову наполягав.
Відповідач в підготовче судове засідання також не з`явився, 11 березня 2025 року на електронну адресу суду надійшла заява останнього з клопотанням про розгляд справи без його участі та відсутність заперечень проти задоволення позову. Водночас така заява не містила будь-якого ідентифікатора електронного цифрового підпису особи, що його подала.
Ухвалою суду від 11 квітня 2025 року заяву ОСОБА_2 , яка надійшла на електронну суду 11 березня 2025 року про розгляд справи без участі, повернуто без розгляду, оскільки така не була підписана електронним цифровим підписом.
Ухвалою суду від 11 квітня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті.
У судове засідання позивач не з`явилася, однак представник позивача адвокат Терещенко С.І. звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, щодо постановлення заочного рішення заперечень не висловив.
Відповідач в судове засідання в черговий раз не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки на адресу його зареєстрованого місця проживання та шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача на офіційному сайті Смілянського міськрайонного суду Черкаської області. Ця обставина підтверджується матеріалами поштової кореспонденції.
У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося.
Відповідно до вимог ч.2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
За згодою представника позивача, викладеною в письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду, передбаченого гл. 11 ЦПК України, про що судом постановлено ухвалу.
Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав.
За змістом ч.1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. ( ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане 13 жовтня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Смілі Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області (а.с.6).
З письмових доказів наявних в матеріалах справи, вбачається що спадкодавець ОСОБА_3 є співвласником квартири АДРЕСА_2 , яка у рівних частках, на підставі свідоцтва про право власності від 18 січня 1999 року, виданого органом приватизації Смілянського міськвиконкому згідно з розпорядженням(наказом) № 136-РП від 18 січня 1999 року, на праві спільної сумісної власності належить йому та позивачу у справі - ОСОБА_1 . Право власності зареєстровано у Смілянському БТІ і записано в реєстрову книгу за № 35-7173 (а.с.9).
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).
У статті 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За життя ОСОБА_3 заповіту не складав, а тому спадкування належного йому майна повинно відбуватися за законом.
Як передбачено ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими.
Так, частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.
Як передбачено ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Судом встановлено, що сторони у справі є спадкоємцями першої черги по закону після смерті ОСОБА_3 , оскільки позивач станом на день відкриття спадщини перебувала у зареєстрованому шлюбі із спадкодавцем ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 від 14 лютого 1970 року (а.с.7), а відповідач ОСОБА_2 є сином позивача та померлого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_3 виданого 06 грудня 1971 року міським бюро ЗАГС м. Сміла Черкаської області (а.с.8).
Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Стаття 1270 ЦК України визначено для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
З листа завідувача Смілянської державної нотаріальної контори № 225/01-16 від 01 березня 2025 року вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 до Смілянської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини чи відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась (а.с.29).
Відтак спадщину після смерті ОСОБА_3 в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 1269 ЦК України ніхто не прийняв.
Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
При цьому прийняття спадщини на підставі цієї норми вимагає наявність саме фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.
Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.
За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи №6035 від 25 листопада 2024 року, ОСОБА_3 починаючи з 21 жовтня 1997 року до дня своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та знятий з реєстрації 13 жовтня 2008 року. На момент смерті останнього за вказаною адресою були зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.10).
Відомості про те, що позивач ОСОБА_1 починаючи з 21 жовтня 1997 року має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , також об`єктивно підтверджуються копією витягу з реєстру територіальної громади від 04 грудня 2024 року (а.с. 11).
Водночас, із акту обстеження на факт проживання особи в житловому приміщенні, а саме в квартирі АДРЕСА_2 , складеного мешканцями будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченого головою ОСББ «Тясмин» Юрченко Т.В. 28 січня 2025 року, вбачається, що ОСОБА_2 починаючи з 1991 року і по даний час за вказаною адресою не проживає (а.с.18).
Таким чином, судом встановлено, що як позивач, так і відповідач були зареєстровані за місцем фактичного проживання спадкодавця: в квартирі АДРЕСА_2 . Водночас фактичне місце проживання відповідача ОСОБА_2 було відмінним, оскільки він з 1991 року фактично не проживав з батьками за цією адресою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли - щодо встановлення факту неприйняття спадщини відповідачем, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).
Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд.
Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача.
В даному випадку, позивач звертаючись до суду із вказаним позовом заявила вимогу про неприйняття відповідачем спадщини після померлої особи.
Відтак, виходячи зі змісту позову, позивачка фактично намагається довести те, що лише вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 .
З огляду на викладене у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із застосуванням позивачкою способу захисту, який не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України.
При цьому суд наголошує, що саме визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Вказане цілком узгоджується із правовою позицію Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20.
Приймаючи до уваги встановлені обставини справи та враховуючи норми законодавства, що регулюють наявні між сторонами спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного прав, оскільки саме визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Враховуючи встановлені при розгляді справи обставини, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити з наведених вище підстав.
Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. Відтак, підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 223, 247, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України,-
вирішив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту неприйняття спадщини відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Черкаського апеляційного суду або через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області, а особами, які не були присутні під час проголошення рішення - протягом тридцяти днів з дня його отримання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26 травня 2025 року.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Головуючий: В. В. Волосовський