Справа № 348/557/25
Провадження № 22-ц/4808/757/25
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Струтинської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Надвірнянського районного суду від 14 квітня 2025 року, у складі судді Міськевич О.Я., у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів у сумі 105420,83 грн, що еквівалентна 2547,64 дол. США.

Одночасно із поданням позову ОСОБА_1 звернулась в суд із заявою про забезпечення позову.

Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10.03.2025 по даній справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. У задоволенні заяви позивачки про забезпечення позову відмовлено.

У квітні 2025 року позивачка повторно звернулась із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яка належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 .

Заява мотивована тим, що 30.10.2024 Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області по цивільній справі № 348/912/17 за її позовом постановлено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 в її користь борг у сумі 225617,60 грн, що еквівалентно 8000 дол. США по курсу НБУ станом на 22.09.2020. Оскільки стягнута сума боргу еквівалентна по долару США станом на день постановлення рішення становить 5452,36 дол. США, то вказана сума є меншою на 2547,64 дол. США, що не відповідає сумі боргу, яку в неї позичив відповідач. Тому вона звернулася до суду з позовом про стягнення коштів з ОСОБА_2 у сумі 105420,83 грн, що еквівалентна 2547,64 дол. США.

Зазначала, що оскільки відповідач протягом 10-ти років уникає повернення їй боргу по договору позики від 20.04.2014, у неї виникають сумніви, що він в подальшому у добровільному порядку виконає свої боргові зобов`язання, тому для примусового виконання рішення суду буде необхідно звертатися до державного виконавця.

Вважала, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду на випадок відчуження вказаного майна відповідачем.

Просила заяву задоволити та накласти арешт на майно відповідача, а саме: на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 14 квітня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовлено.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на дану ухвалу суду. Вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги обставини справи та необґрунтовано відмовив в забезпеченні позову.

Зазначає, що на час звернення до суду з заявою, вказана в заяві квартира належала відповідачу та була під арештом, накладеним ухвалою Надвірнянського районного суду.

Позивачка позбавлена можливості надати суду витяг з реєстру нерухомого майна відповідача, оскільки зверталась до компетентних органів і їй було відмовлено, у зв`язку з тим, що вона не є власником майна. Також вважає, що суд в оскаржуваній ухвалі не зазначив, яким способом вона може подати оцінку вартості майна.

Оскільки позивачка деякий час знаходилась в цивільному шлюбі з відповідачем, тому їй достеменно відомо, що він має декілька об`єктів нерухомого майна.

Зазначає, що відповідач виконав рішення Надвірнянського районного суду від 30 жовтня 2024 року та має всі підстави звернутися до суду із заявою про зняття арешту, після чого він зможе відчужити у встановленому законом порядку вказане нерухоме майно.

Вважає, що невжиття засобі забезпечення позову може призвести до недобросовісних дій відповідача, уникнення ним повернення боргу позивачці в повному обсязі та виникнення труднощів у подальшому виконанні рішення суду, оскільки відповідач отримує лише пенсію, а сума його боргу є значною.

Накладення арешту на квартиру відповідача не порушить прав боржника, але забезпечить виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , а саме квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідач правом на подачу відзиву не скористався.

Апеляційним судом задоволено клопотання ОСОБА_1 про проведення судового засідання у режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи ВКЗ та роз`яснено що ризики технічної неможливості участі в відео конференції несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

ОСОБА_1 з технічних причин не змогла взяти участь у судовому засіданні в режимі відеокеонференції, відтак колегія суддів ухвалила здійснювати розгляд справи у її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у засіданні апеляційного суду заперечив доводи апеляційної скарги, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду відповідає.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Частинами першою та другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Способи забезпечення позову, які передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним. Одним із видів такого забезпечення є, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмета спору.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (висновок, висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20)).

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед не може бути визначено результат розгляду справи по суті спору.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 травня 2020 року у справі № 755/15345/17-ц та від 21 квітня 2022 року у справі №592/7729/18.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що заявниця ОСОБА_1 неодноразово просила суд накласти арешт на майно відповідача, а саме: на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Надвірнянського районного суду від 10.03.2025 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в даній справі, а саме накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 , а саме: на квартиру АДРЕСА_2 , відмовлено.

Суд виходив з того, що ухвалою Надвірнянського районного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 348/912/17 вже накладено арешт на вказане майно. Рішенням Надвірнянського районного суду від 30 жовтня 2024 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, задоволено. Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 20.04.2014 в сумі 8000 дол. США, що у гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 22.09.2020 (1 дол. США=28,2022 грн.) становить 225617,60 грн.

Зі змісту даного рішення вбачається, що на підставі ст. 158 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, заходи забезпечення позову, накладені згідно ухвали від 09.09.2020, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням суду від 30.10.2024 законної сили або до повного виконання судового рішення. Вказане судове рішення набрало законної сили 11.02.2025. Тому повторне накладення арешту на майно відповідача, на яке уже накладено арешт за судовим рішенням, є безпідставним.

08.04.2025 позивачка ОСОБА_1 повторно звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на майно відповідача ОСОБА_2 , посилаючись на те, що 01.04.2025 відповідач ОСОБА_2 в примусовому порядку виконав рішення суду від 30.10.2024, погасивши борг згідно рішення суду перед нею, що підтверджується відповідними документами, долученими до заяви.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що за принципом змагальності сторін у цивільному судочинстві, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд не може збирати докази з власної ініціативи, на думку колегії суддів, висновки першої інстанції суду щодо безпідставності та необґрунтованості вимог щодо забезпечення позову є обґрунтованими.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи, що позивачка посилається на те, що відповідач виконав рішення суду в справі №348/912/17, ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Також не надала суду першої інстанції доказів, що вказане нерухоме майно, на яке вона просить накласти арешт, станом на час розгляду заяви належить саме відповідачу, та не надала доказів вартості такого майна. Також не зверталась до суду з клопотанням про витребування таких доказів.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, на вказане майно вже було накладено арешт та він у встановлений законом спосіб не скасований.

Колегія суддів зауважує також, що рішення Надвірнянського районного суду від 30 жовтня 2024 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 225617,60 грн відповідачем виконано, борг погашено у повному обсязі, що підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 04.04.2025 року.

Відтак підстави для висновку про те, що відповідач уникає виконання боргових зобов`язань відсутні.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для забезпечення позову ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Надвірнянського районного суду від 14 квітня 2025 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 травня 2025 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин