Справа № 465/8006/24
Провадження 2/465/13/25
РІШЕННЯ

Іменем України

14.04.2025 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Величка О.В.,

з участю секретаря судового засідання Венгринюк О.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Лепеха А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про захист прав споживачів, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення відшкодування у розмірі 4403 грн. 49 коп.

В обґрунтування поданого позову зазначає, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 27.08.2024 році придбав у магазині «Євро секонд-хенд», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кросівки на суму 203,49 грн. Власником цього магазину є ФОП ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Після того, як позивач придбав цей товар, він вирішив спробувати його у використанні, але товар виявився неякісним та незручним. Позивач вирішив повернути придбаний товар у магазин, проте, працівники відмовили у поверненні позивачу коштів за придбаний товар.

Позивач звертає увагу на те, що відповідно до статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування, відшкодування шкоди (збитків), завданих дефектною продукцією або продукцією неналежної якості, звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

У зв`язку з цим, на переконання позивача, допущені продавцем послуг порушення, які унеможливили повернення покупцем неякісного товару, у свої сукупності повністю позбавили позивача можливості ефективно реалізувати свої права, передбачені статтями Закону України «Про захист прав споживачів».

Зважаючи на викладене, просить стягнути з відповідача кошти за придбаний товар в розмірі 203 грн. 49 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 4200 грн. та судовий збір.

Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 06.01.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

23.01.2025 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву. Зазначає, що відповідач здійснює підприємницьку діяльність за КВЕДом 47.79 «Роздрібна торгівля уживаними товарами в магазинах» відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20.01.2016 року. Згідно договору суборенди від 01.02.2020 року відповідач орендує у м. Львові приміщення на АДРЕСА_1 під магазин для продажу уживаних товарів.

У своїй позовній заяві позивач стверджує, що він придбав у відповідача кросівки, проте, не надав у додатках до позовної заяви відповідних доказів, які б містили інформацію про модель, розмір, повноту, дату виготовлення (місяць, рік). Натомість, з наданого позивачем чеку вбачається, що позивач придбав вживаний товар на вагу без конкретизації такого. Відповідач звертає увагу на той факт, що перед продажем товар, який був у вжитку, з метою дезінфекції обробляється парами формальдегіду при високій температурі, а тому, гарантійного строку на таке взуття не може бути.

З положень Закону України «Про захист прав споживачів» слідує, що під час придбання товарів, які вже були у вжитку, споживач має обмежені права, зокрема, він не має законних прав щодо обміну товару, якщо він не підійшов за розміром, кольором і повернути цей товар.

Стосовно обману споживача, то відповідач зазначає, що позивачу було достеменно відомо про продаж в магазині вживаного одягу, адже про це зазначено в самій назві магазину на вивісці його фасаду та на стенді в приміщенні, де міститься застереження про те, що товар обміну та поверненню не підлягає.

3 обґрунтування позовної заяви не випливає, що позивач посилається на приховані істотні недоліки, які було неможливо побачити (відчути) під час примірки, та, за необхідності, відмовитись від купівлі товару. Крім того, у торговельному залі магазину розташовані примірочні місця, де можна поміряти товар, перевірити його якість та зважити, чи підходить покупцю саме така ступінь зносу товару.

Окрім того, зазначає, що відповідачем понесено витрати на правову допомогу відповідно до укладеного договору від 14.01.2025 року в розмірі 4500 грн. Вказану суму просить стягнути з позивача.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 11.02.2025 року підготовче провадження в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив такі задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. При цьому, зазначив, що 27.08.2024 року він працював на АДРЕСА_3 та коли виходив у магазин на обід, то зайшов у торгівельний зал секонд-хенду по вул. Городоцька, де вирішив придбати взуття. Там він виявив сірі кеди-кросівки, які йому підходили по ціні, і він, не міряючи їх, придбав. Не приміряв взуття тому, що не мав шкарпеток і не хотів спітнілими ногами торкатися товару. Йому продавець казала, що товар поверненню не підлягає, але він вважає, що таке обмеження є протиправним. Тому, коли він через деякий час після придбання кросівок виявив, що вони не підходять йому по розміру, і повернувся до магазину з вимогою повернути йому кошти, а продавець в цьому відмовила, змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши докази у своїй сукупності, доходить переконання про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що згідно касового чеку від 27.08.2024 року здійснено купівлю одягу на вагу на загальну суму 203 грн. 49 коп. Купівля одягу на вагу здійснювалася позивачем ОСОБА_1 у фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 .

Згідно з п. 7 ч. 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: пропорційного зменшення ціни; безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно непродовольчих товарів, що перебували у використанні та були реалізовані через роздрібні комісійні торговельні підприємства, вимоги споживача, зазначені у частині першій цієї статті, задовольняються за згодою продавця. Згідно з цією частиною задовольняються вимоги споживача щодо товарів, гарантійний строк на які не закінчився.

За змістом ст. 678 ЦК України покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: відмовитись від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; вимагати заміни товару.

Зважаючи на викладене та беручи до уваги вищезазначені положення Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що під час придбання товарів, які вже були у вжитку, споживач має обмежені права, зокрема, він не має законних прав щодо обміну товару, якщо він не підійшов за розміром, кольором і повернути цей товар.

Здійснюючи купівлю вживаного товару, позивач повинен розуміти ризики неналежної якості такого, які в силу об`єктивних обставин можуть існувати в процесі використання такого товару.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що з долученого позивачем касового чеку від 27.08.2024 року неможливо встановити, що було придбано саме кросівки, оскільки у самому чеку назву товару вказано як «Одяг на вагу». Будь-яких інших належних і допустимих доказів того, що позивач придбавав у відповідача взуття, в тому числі кросівки, суду позивачем не надано.

Не може залишатися поза увагою суду також те, що в судовому засіданні позивач визнав факт попередження його продавцем про неможливість в подальшому після придбання вживаного товару його повернення і наявність такого ж застереження на дошці з документацією магазину, розташованій поблизу каси. А тому, не примірявши взуття перед його придбанням, купівля такого навмання, без перевірки його якостей, розміру, зручності для подальшого його використання, створювали ризики власне для покупця (позивача), який попри застереження продавця про неможливість в подальшому повернення придбаного товару, добровільно взяв на себе ризик неможливості повернення взуття, що підтвердив оплатою такого.

Крім цього, підлягає врахуванню те, що згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець не має обов`язку задовольняти вимоги покупця товару, який був у вжитку, і таке задоволення здійснюється виключно за добровільною згодою продавця. У даному ж випадку відповідач ФОП ОСОБА_2 згоди на вимогу покупця прийняти товар і повернути за нього кошти не висловлював.

Зважаючи на викладене, суд доходить переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів.

Відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, беручи до уваги положення ст. 141 ЦПК України, зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог, вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 4200 грн. задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги представника відповідача про стягнення суми витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України).

Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

За змістом положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Так, на підтвердження аргументів про стягнення судових витрат на професійну правову допомогу відповідачем надано суду: договір про надання правничої допомоги № 9/25 від 14.01.2025 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та адвокатом Лепех А.М.; акт виконаних робіт від 21.01.2025 року відповідно до договору № 9/25 на суму 4500 грн.; платіжну інструкцію № 70 від 21.01.2025 року на суму 4500 грн.; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 002698.

З приводу наведеного приймається до уваги те, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. В пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З огляду на наведене та приймаючи до уваги характер спірних правовідносин, складність справи, відмову в задоволенні позовних вимог, співмірність понесених витрат із ціною позову, значення справи для відповідача, вимоги розумності і справедливості, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, приходить до висновку про часткове задоволення вимог відповідача про стягнення судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, в розмірі 2000 грн. Зазначений розмір витрат на правову допомогу суд вважає належним та співмірним із характером правовідносин та складністю справи.

Разом із тим суд зазначає, що в постанові Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №638/6060/18, Касаційним цивільним судом зазначено, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 в справі №761/24672/15-ц вказано, що у статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, у якому не передбачено звільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав. Разом з тим у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Тобто, приписи ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються у разі звернення до суду з позовом, спрямованим на захист прав споживача, а не будь-якого позову пов`язаного з наданням тих чи інших послуг.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач за подання позовної заяви сплатив судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп., хоча був звільнений від сплати судового збору в силу прямих вимог закону, а саме на підставі положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Відтак, сума судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп., сплачена згідно фіскального чеку від 08.10.2024 року №, підлягає поверненню позивачу ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене та на підставі ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 понесені витрати на правову допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

Повернути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять гривень) 20 коп., сплачений ним за подання позовної заяви згідно фіскального чеку від 08.10.2024 року №.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 24.04.2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 .

Відповідач: Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Суддя Величко О.В.