ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

07 травня 2025 року

м. Харків

справа № 619/10075/24

провадження № 22-ц/818/2378/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом Головного управління Національної поліції в Харківській області до ОСОБА_1 про стягнення шкоди в порядку регресу, за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області, в особі представника Тріски Дар`ї Олександрівни, на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 04 лютого 2025 року, постановлену суддею Нечипоренко І.М., -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2024 року Головне управління Національної поліції в Харківській області звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення шкоди в порядку регресу.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 20 грудня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

30 січня 2025 року ОСОБА_1 , в особі представника Фадєєва О.П., звернувся до суду із клопотанням про закриття провадження у справі.

Ухвалою цього ж суду від 04 лютого 2025 року закрито провадження у справі з підстав п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Харківській області, в особі представника Тріски Д.О., просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що у цій справі не підлягає доведенню оцінка правомірності дій особи поліцейського, тобто не підлягає вирішенню питання щодо правомірності прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби. Неправомірність дій відповідача вже встановлена постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2021 року по справі №638/1113/21. З огляду на зазначене, за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним ГУНП в Харківській області способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір є приватноправовим і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Суд першої інстанції не встановив належним чином правової природи правовідносин, які виникли між учасниками справи, а тому дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника Фадєєва О.П., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін, посилаючись на те, що в межах розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлюється наявність або відсутність складу адміністративного правопорушення в діях особи стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення. Зазначає, що її вина не встановлювалася в межах розгляду справи №638/1113/21 та відповідно в цій частині доводи позивача є необґрунтованими.

Більш того, сам позивач розуміючи відсутність встановленого факту наявності її вини звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до неї про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в якій просив: визнати протиправними її дії по складанню та винесенню протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 294423 від 30.12.2024, та стягнути з неї на користь державного бюджету України 3000грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року по справі №520/3384/25 позовну заяву Головного управління Національної поліції в Харківській області було залишено без руху, та ухвалою цього ж суду від 04 березня 2025 року повернуто позивачу через неповне усунення недоліків позовної заяви.

Звертає увагу на те, що в межах справи № 335/6977/22, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року дійшла висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

Відсутність встановленого факту неправомірності її дій при складанні протоколу про адміністративне правопорушення від 30.12.2020, серії ВАБ №297423 унеможливлює розгляд даної справи в порядку цивільного судочинства.

У додаткових письмових поясненнях Головне управління Національної поліції в Харківській області, в особі представника Тріски Д.О., зазначає, що в мотивувальній частині постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2021 року у справі №638/1113/21 зазначено, що: «у матеріалах справи відсутні належні та допустимі дані, що ОСОБА_2 не виконувала належним чином свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, вказаний факт вона категорично заперечує, крім того, незрозуміло на підставі чого орган, що складав відповідний протокол, зробив такий висновок, не надавши жодного доказу на підтвердження правопорушення, наведеного у протоколі».

«Інспектор ювенальної превенції відділу превенції Харківського районного управління поліції №3 ГУНП в Харківській області капітан поліції Шеремет Ю.Є. долучила до адміністративного протоколу лише пояснення гр. ОСОБА_2 , але не встановила та не опитала можливих свідків правопорушення, не опитаний малолітній син ОСОБА_3 , його батько ОСОБА_4 , не зібрані інші матеріали, які б могли бути доказами вчинення гр. ОСОБА_2 адміністративного правопорушення».

В мотивувальній частині рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2021 року у справі № 638/3938/21 зазначено, що 30 грудня 2020 року інспектором СЮП Шевченківського ВП ГУ НП в Х/о складено протокол про адміністративне правопорушення серія ВАБ №297423 стосовно ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП. Суд прийшов до висновку, що ОСОБА_2 завдано моральної шкоди, яка полягає у погіршенні здоров`я, душевних стражданнях, приниженні честі та гідності, ділової репутації, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Таким чином, вина інспектора ювенальної превенції відділу превенції Харківського районного управління поліції №3 ГУНП в Харківській області капітана поліції Шеремет Ю.Є. була вже встановлена рішеннями Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2021 року у справі №638/1113/21, Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2021 року у справі №638/3938/21 та постановою Полтавського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року по справі №638/3938/21.

Таким чином, доводи апеляційних скарг про відсутність в діях інспектора СЮП Шевченківського ВП ГУНІ в Харківській області капітана поліції Шеремет Ю.Є. при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 184 КУпАП винних дій, є безпідставними.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що у цій справі між сторонами виник публічно-правовий спір щодо реалізації позивачем свого права на відшкодування шкоди, завданої службовою особою під час виконання посадових обов`язків, який підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Проте, погодитися із таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка ратифікована Україною.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Крім того, в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

Наведене дає підстави для висновку про те, що «суд, встановлений законом» охоплює поняття юрисдикції суду, визначеної процесуальним законодавством.

Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (частина перша статті 125 Конституції України).

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частинами другою, четвертою, п`ятою статті 46 КАС України передбачено, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 3) про затримання іноземця або особи без громадянства чи примусове видворення за межі території України; 4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень законом.

Тобто суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, виключно для превентивного судового контролю своєї ж діяльності та у випадках, визначених законом.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства справа з огляду лише на її суб`єктний склад.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин справи.

Матеріали справи свідчать, що 30 грудня 2020 року інспектором СЮП Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області складено протокол про адміністративне правопорушення серія ВАБ №297423 стосовно ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП.

15 лютого 2021 року постановою Дзержинського районного суду м. Харкова у справі №638/1113/21 провадження у справі відносно ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, закрито у зв`язку з відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення.

22 березня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями службових осіб органу державної влади.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 09 грудня 2021 року у справі №638/3938/21, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року, стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 грн.

Державною казначейською службою України було здійснено безспірне списання коштів з державного бюджету в розмірі 3 000грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконних дій та бездіяльності посадових (службових осіб територіальних органів Національної поліції України.

У грудні 2024 року Головне управління Національної поліції в Харківській області звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення шкоди в порядку регресу.

Відповідно до положень статті 80 Закону України «Про державну службу» матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави.

Держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, до державного службовця, який заподіяв шкоду.

У разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18) наведено правовий висновок про те, що відшкодування шкоди у порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.

Таким чином, правовідносини між сторонами в цій справі не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

У справі, яка переглядається, не підлягає вирішенню питання правомірності дій відповідача ОСОБА_1 щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 .

Отже, предметом розгляду в цій справі є лише відшкодування шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватноправових відносин.

З огляду на зазначене, за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір в цій справі є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

При цьому сам по собі той факт, що шкода завдана позивачу суб`єкту владних повноважень під час проходження відповідачем публічної служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.

Схожий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі № 953/6366/23, від 07 червня 2023 року у справі № 760/1270/20.

Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі наведеного вище не врахував та дійшов помилкового висновку, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до положень статті 379 ЦПК України однією з підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції для розгляду позову по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, ст.379, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області, в особі представника Тріски Дар`ї Олександрівни, задовольнити.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 04 лютого 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна