ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/68/25 Справа № 932/1431/21 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Тетяна Миколаївна про визнання заяви про відмову від спадщини недійсною, визнання права власності на спадкове майно після смерті чоловіка

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

17 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Тетяна Миколаївна, про визнання заяви про відмову від спадщини недійсною, визнання права власності на спадкове майно після смерті чоловіка. Позов, з урахуванням уточненого, обґрунтовано тим, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , придбана в 2003 році по частині позивачем та ОСОБА_3 . На час придбання квартири позивач перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 та проживала з ним на дату його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті відкрилася спадщина на майно, оскільки позивачу з чоловіком на праві спільної сумісної власності подружжя належало: частини вищевказаної квартири, гараж № НОМЕР_1 , який знаходиться у гаражному кооперативі за адресою: АДРЕСА_2 , машина «Москвич 412», 1973 року випуску.

10.07.2020 року позивач звернулася до Другої дніпровської державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак, нотаріус повідомив, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 відкрита у серпні 2010 року та містить заяву, підписану позивачем, про відмову від спадщини на користь сина ОСОБА_2 . Нотаріус постановою відмовив у вчиненні нотаріальної дії, однак, позивач стверджує, що заяву про відмову від спадщини не заявляла, до нотаріуса не зверталася, а відповідач обманними діями та шляхом підробки збільшив свою частку у спадковому майні.

Окрім того, позивач від дій відповідача зазнала моральних страждань, які оцінює в 50 000 грн.

На підставі викладеного позивач в уточненому позові просить визнати заяву ОСОБА_1 про відмову від спадщини після смерті чоловіка на користь ОСОБА_2 від 21.08.2010 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу Міхеєвою Т.М., що знаходиться в спадковій справі приватного нотаріуса № 656/2010, № в спадковому реєстрі 49817724, недійсною, визнати ОСОБА_1 особою, яка прийняла належну їй частину після ОСОБА_4 , усунути відповідача від права на спадкування всього майна, яке належало ОСОБА_4 у зв`язку зі створенням відповідачем перешкод для прийняття спадщини іншим спадкоємцям та незаконним збільшенням своєї частки в спадщині на шкоду іншим спадкоємцям шляхом підробки заяви про відмову від спадщини, визнати за позивачем право власності на все майно померлого ОСОБА_4 у спільній власності подружжя: частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , гаражу № НОМЕР_1 у гаражному кооперативі «Світлофор-2», що за адресою: АДРЕСА_2 , і все, що йому належало на момент смерті, а також стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Тетяна Миколаївна про визнання заяви про відмову від спадщини після смерті чоловіка на користь ОСОБА_2 від 21.08.2010 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Тетяною Миколаївною недійсною, визнати особою, яка прийняла належну частину спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_4 , усунення від права на спадкування всього майна, яке належало померлому чоловіку, ОСОБА_4 , визнання права власності на все майно померлого чоловіка, ОСОБА_4 після його смерті: частину квартири АДРЕСА_3 і гараж № НОМЕР_1 гаражного кооперативу «Світлофор-2» за адресою: АДРЕСА_2 і все, що йому належало на момент його смерті, а також стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.- відмовлено (том 2 а.с.30-34).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило, рішення суду 1 інстанції скасувати, а позовні вимоги задовольнити (том 3 а.с.39-42).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.10.1956 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб (т. 1 а.с.20).

За час шлюбу 28.11.2003 року подружжям придбано частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.24-26). Право власності на вказану частину зареєстровано за дружиною.

Згідно з відповіддю КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради (т. 1 а.с.36) гараж № НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі «Світлофор-2» побудовано до 1982 року, відомості про його реєстрацію станом на 31.12.2012 року відсутні, матеріали інвентаризаційної справи містять список членів автогаражного кооперативу «Світлофор-2», відповідно до якого гараж № НОМЕР_1 значиться за « ОСОБА_5 » (російською мовою).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (т. 1 а.с.21).

На дату смерті разом зі спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована ОСОБА_1 (т. 1 а.с.28).

Відповідно до копії матеріалів спадкової справи (т. 1 а.с.124-144), наданої на ухвалу суду про витребування доказів, 21.08.2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. прийнято та зареєстровано за № 1078 заяву ОСОБА_1 , відповідно до якої остання відмовилася від належної їй частини спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_4 , на користь сина померлого ОСОБА_2 . У заяві зазначено, що особу ОСОБА_1 , яка підписала документ, встановлено, дієздатність її перевірено.

Також матеріали спадкової справи містять заяву ОСОБА_2 , в якій зазначено, що на день смерті його батька ОСОБА_4 залишився автомобіль, який він приймає та просить видати свідоцтво про право на спадщину за законом.

18.07.2020 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.126).

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. від 21.07.2020 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 подала заяву про відмову від спадщини 21.08.2010 року (т. 1 а.с.128-129).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що заяву про відмову від спадщини 21.08.2010 року не підписувала.

Відповідно до висновку експерта № 2161-21 за результатами судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі № 932/1431/21 підпис та рукописний текст « ОСОБА_1 », що розміщені в графі «Підпис» заяви про відмову від спадщини від 21.08.2010 року № 1078, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М., виконані самою ОСОБА_1 (т.1 а.с.240-245).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності вимоги позивача щодо визнання недійсною заяви ОСОБА_1 про відмову від спадщини після смерті чоловіка на користь ОСОБА_2 від 21.08.2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу Міхеєвою Т.М., а тому відсутність правових підстав для задоволення такої вимоги. Оскільки інші позовні вимоги є взаємопов`язаними з вимогою про визнання недійсною заяви ОСОБА_1 про відмову від спадщини ОСОБА_4 від 21.08.2010 року, у задоволенні якої судом відмовлено, правові підстави для задоволення інших вимог позивача відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанції.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття (ч.ч. 5-6 ст. 1273 ЦК України).

Статтею 1274 ЦК України урегульовано право на відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи: спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Згідно з ч. 5 ст. 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Заявляючи вимогу про визнання заяви ОСОБА_1 про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , позивач як підставу позову зазначила саме те, що заява підписана не нею, інших підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 ЦК України, не вказала.

Однак, у ході розгляду справи судом 1 інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач 21.08.2010 року звернулася до нотаріуса з заявою про відмову від прийняття спадщини, яку самостійно підписала, що підтверджується висновком експертизи.

У заяві від 09.03.2023 року представник позивача ОСОБА_3 стверджував, що те, що заяву ОСОБА_1 про відмову від спадщини, яка зареєстрована в книзі реєстрації нотаріальних дій за № 1078 зареєстровано о 15:07 21.08.2010 року, а заяву про прийняття спадщини ОСОБА_2 , яка зареєстрована в книзі реєстрації нотаріальних дій за № 1079, зареєстровано о 13:56 21.08.2010 року, що, на його думку, свідчить, що ОСОБА_1 не було в нотаріуса під час оформлення документів про відмову від спадщини, адже порядок номерів бланків заяв не співпадає з часом, зазначеним у витягах з електронних реєстрів.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 21.08.2010 року о 13:56 приватним нотаріусом Міхеєвою Т.М. зроблено запит до Спадкового реєстру щодо наявності спадкових справ, відкритих після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на який отримано витяг, що за вказаними параметрами запиту у Спадковому реєстрі інформація відсутня (т. 1 а.с.125).

Також матеріали спадкової справи містять витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи, відкритої приватним нотаріусом Міхеєвою Т.М. після смерті ОСОБА_4 за № 656/2010, реєстраційна дія проведена о 15:07 21.08.2010 року (т. 1 а.с.125 оберт).

Отже, з наведеного вбачається, що приватний нотаріус перед прийняттям заяв сторін перевірила наявність відкритих спадкових справ після смерті ОСОБА_4 , а о 15:07 21.08.2010 року зареєструвала спадкову справу ОСОБА_4 .

Крім того, під час перегляду даної справи в суді апеляційної інстанції по справі була призначена додаткова судово - почеркознавча експертиза, проведення якої доручено іншому відмінному від попереднього експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮУ (том 2 а.с, 74-76)

Відповідно до висновку експерта № 4123-23 за результатами додаткової судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі № 932/1431/21 підпис та рукописний текст « ОСОБА_1 » у графі «Підпис» Заяви про відмову від спадщини від 21.08.2010 року № 1078, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М., виконано саме ОСОБА_1 (т.2 а.с.93-100).

Доводи апеляційної скарги, що експерт під час дослідження порівняльних зразків розшифрованого підпису досліджував не ті порівняльні зразки розшифровки підпису, що йому були надані судом, а самостійно обрав порівняльні зразки розшифровки підпису, які суд зазначив не брати до дослідження та зробив помилковий висновок, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі твердження спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянтів, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційних скарг, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини проголошена 07 травня 2025 року.

Повний текст постанови складено 08 травня 2025 року.

Судді: