Провадження №2/447/90/25
Справа №447/1801/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

(заочне)

29.04.2025 Миколаївський районний суд Львівської області в складі судді Головатого А.П., за участю секретаря судового засідання Вербінець Є.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Миколаїв Львівської області у порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Миколаївської міської ради Львівської області, як орган опіки та піклування, служба у справах дітей Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Процесуальні дії у справі.

25.06.2024 на адресу суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Миколаївської міської ради Львівської області, як орган опіки та піклування, служба у справах дітей Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав, поданий представником позивача - адвокатом Макух А.В. В обґрунтування позову представник позивача покликається на те, що 01.09.2011 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб. У шлюбі у сторін народилися двоє дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 09.09.2020 між позивачем і відповідачем укладено нотаріально посвідчений договір про визначення місця проживання дітей з батьком. Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 24.12.2020 шлюб між сторонами розірвано. Після подання заяви до суду про розірвання шлюбу та підписання договору про визначення місця проживання батьків з батьком відповідач ОСОБА_2 виїхала на постійне місце проживання на свою батьківщину, де вона народилася, а саме до АР Крим, звідки з тих пір не поверталася. Неповнолітні діти сторін проживають з батьком у АДРЕСА_1 , перебувають на повному його утриманні, матір участі у вихованні дітей, їх забезпеченні участі не бере, аліменти не сплачує. Представник позивача звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_2 з 2020 року не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, не забезпечує медичного догляду та лікування дітей, не спілкується в необхідному обсязі з дітьми, не бере участі в утриманні дітей, не цікавиться навчанням дітей, відтак, вона ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків, що є підставами для застосування заходу крайнього впливу, а саме позбавлення батьківських прав відносно двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

01.07.2024 сформовано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання (перебування) та реєстрації відповідача.

Ухвалою суду від 01.07.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, відповідачці надано строк для подання відзиву, заперечень на позовну заяву.

Копію ували про відкриття провадження, копію позовної заяви з доданими до такої документами відповідач ОСОБА_2 не отримала, оскільки поштове відправлення, надіслане такій на адресу місця реєстрації проживання, повернулося до суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою (а.с. 43-44).

Таким чином, згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України, судом здійснювався виклик відповідача шляхом опублікування оголошень на офіційному вебсайті судової влади України.

Відзиву у встановлений строк ОСОБА_2 не подала, із заявами чи клопотаннями до суду не зверталася.

09.07.2024 та 02.10.2024 представник позивача засобами системи «Електронний суд» подавала клопотання про витребування доказів, а саме просила витребувати у Державної прикордонної служби України інформацію про перетин кордону ОСОБА_2 або підконтрольної території України у період з вересня 2020 року та у якому напрямку, а також інформацію про повернення ОСОБА_2 на підконтрольну Україні територію України з вересня 2020 року.

27.08.2024 представником позивача засобами системи «Електронний суд» подано клопотання про допит свідків.

03.10.2024 ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області постановлено ухвалу щодо витребування доказів, якою задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, постановлено витребувати у Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , державного кордону України з вересня 2020 року по даний час, із зазначенням дат виїзду за межі України та дат повернення в Україну, якщо такі мали місце.

26.11.2024 на електронну пошту суду та 09.12.2024 на адресу суду надійшла витребувана ухвалою суду від 03.10.2024 інформація (а.с. 66, 67-68).

17.01.2024 постановлено ухвалу щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

03.04.2025 представник позивача адвокат Макух А.В. подала до суду заяву, якою відмовилася від поданого нею 27.08.2024 клопотання про допит свідків, оскільки надійшла витребувана ухвалою суду від 03.10.2024 інформація з ДПС України. Крім цього, просила провести розгляд справи за наявними у справі матеріалами.

09.04.2025 представник третьої особи Іванців Л.М. подала до суду заяву щодо проведення розгляду справи за відсутності представника органу опіки та піклування. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі (а.с. 82). Разом із клопотанням долучила висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відносно дітей та копію рішення, яким було затверджено висновок.

11.04.2025 представник позивача засобами системи «Електронний суд» подала до суду клопотання про проведення розгляду справи за відсутності позивача та його представника, позовну заяву підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечила.

Відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, відзиву, клопотань чи заяв до суду не подавала.

Згідно ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відтак, на підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд встановив:

Позивач у справі ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 записані батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 25.01.2012 Більченською сільською радою Миколаївського району Львівської області, актовий запис №03 (а.с. 16).

Крім цього, сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 записані батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 15.01.2016 Більченською сільською радою Миколаївського району Львівської області, актовий запис №03 (а.с. 17).

09.09.2020 позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 відповідно до ст. 189 СК України уклали договір про визначення місця проживання та виховання дітей, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мартинишин Г.Р., зареєстрований у реєстрі за №628, що підтверджується копією такого договору (а.с. 14-15).

Відповідно до умов вищевказаного договору, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановили, що їх спільні неповнолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будуть постійно проживати разом із своїм батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання. Батьки підтвердили, що домовилися і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова у справі №465/5752/20 від 24.12.2020, яке набрало законної сили 25.01.2021, шлюб між сторонами розрівано (а.с. 10-13).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25.01.2012 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 15.01.2016 мають зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується копіями витягів з реєстру територіальної громади, виданих 10.03.2023 на підставі заяви законного представника ОСОБА_1 (а.с. 18, 19).

Згідно копії довідки про склад сім`ї №372, виданої 24.05.2024 старостою Більченського старостинського округу Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області ОСОБА_5 , за адресою по АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 проживає без реєстрації, а ОСОБА_2 зареєстрована, але не проживає (а.с. 20).

Відповідно до копії акту обстеження від 10.05.2024, проведеного комісією у складі депутата Миколаївської міської ради та старости Більченського старостинського округу, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та виховує, забезпечує й утримує неповнолітніх дітей самостійно. Мати дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактично не проживає за даною адресою і не бере участі у вихованні дітей (а.с. 21).

З акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства / фактичного місця проживання особи від 10.05.2024, виданого 15.05.2024 за №614, вбачається ОСОБА_1 проживає у будинку по АДРЕСА_1 без реєстрації разом із дітьми ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , за якими здійснює догляд. У будинку мають зареєстроване місце проживання також ОСОБА_6 (батько позивача) і ОСОБА_7 (матір позивача) (а.с. 22-24).

З копії декларацій №0001-Р56Н-Н7А0 та №0001-7Е6Н-Н7А0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, встановлено, що ОСОБА_1 є законним представником малолітніх пацієнтів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , жителів АДРЕСА_1 (а.с. 25, 26).

Згідно з копією довідки №52/06 від 30.05.2024, виданої ПАТ «Фірма «Нафтогазбуд», ОСОБА_1 працює у приватному акціонерному товаристві «Фірма «Нафтогазбуд» з 02.11.2016. На дату видачі довідки займав посаду головного інженера. За період з 01.05.2023 по 30.04.2024 ОСОБА_1 отримав заробітну плату у розмірі 218 879,50 грн. (а.с. 27).

З інформації, що надійшла на електронну пошту суду 26.11.2024 та на адресу суду 09.12.2024, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на ухвалу суду щодо витребування доказів від 03.10.2024, вбачається, що відповідно до витягу з бази даних щодо перетинання державного кордону України, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 13.09.2020 о 14:58 год. перетнула пункт пропуску КПВВ Каланчак на виїзд. Іншої інформації немає (а.с. 66, 67-68).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , орган опіки та піклування з огляду на те, що матір дітей ОСОБА_2 впродовж тривалого часу не проживає з дітьми, не відвідує їх, не цікавиться навчанням дітей, не піклується про їх здоров?я, не допомагає матеріально, свідомо ухиляється від виконання батьківських обов?язків, не бере жодної участі у житті та вихованні дітей, вважає за доцільне надати ОСОБА_1 висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей для подальшого вирішення спору у Миколаївському районному суді Львівської області (а.с. 84-85).

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області №1155 від 13.08.2024 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 » вирішено затвердити висновок органу опіки та піклування міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 83).

Оцінка суду.

При вирішенні цього спору суд, передусім, бере до уваги інтереси малолітніх дітей, враховує положення та принципи Загальної декларації прав людини, Декларації прав дитини, Конвенції ООН про права дитини, Європейської соціальної хартії, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства», Сімейного кодексу України, на підставі яких дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на піклування батьків.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно із ст. 9 Конвенції, держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім за інтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію.

Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із ч. 1-4 ст.150 СК України, батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 11 вищевказаного Закону, сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч. 1, 4, 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 150 СК України, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Статтею 14 вищевказаного Закону передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Відповідно до зазначеної правової норми батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров?я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 встановлено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. Для того, щоб позбавлення батьківських прав було «необхідним у демократичному суспільстві» слід проаналізувати, чи може таке найкраще задоволити інтереси дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07.12.2006).

У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 у справі «М.С. проти України», суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Відповідна правова позиція застосована і в постанові ВС від 29.09.2021 у справі №459/3411/17, провадження №61-10531св21.

ЄСПЛ у справі «Ньяоре проти Франції» зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв?язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж?юнта проти Італії»).

Відтак, необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена зі своїми батьками, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові ВС від 19.09.2018 у справі №486/709/16-ц, провадження №61-23711св18.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені ст. 166 СК України.

Розірвання сімейних зв?язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення матері, батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08.04.2020 у справі №645/731/18, від 29.01.2020 у справі №127/31288/18, від 29.01.2020 у справі №643/5393/17, від 17.01.2020 у справі №712/14772/17, від 25.11.2019 у справі №640/15049/17, від 13.03.2019 у справі №631/2406/15-ц, від 24.04.2019 у справі №331/5427/17.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов?язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.

Відповідно до п. 15, 16, 18 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов?язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об?єктивного з?ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Так, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов?язків.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Вказане міститься у постанові ВС від 05.04.2019 у справі №570/3742/17, провадження №61-47457св18.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 наголосив на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 ЄСПЛ прийшов висновку, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батьківських прав, покладено на позивача.

Під час розгляду даної справи суду надано докази того, що відповідач ОСОБА_2 є матір?ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

09.09.2020 між позивачем і відповідачем укладено договір щодо визначення місця проживання і виховання дітей. Крім цього, у вересні 2020 року відповідачем у цій справі ОСОБА_2 подано позов до Франківського районного суду міста Львова до позивача у цій справі ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, після чого 13.09.2020 ОСОБА_2 , скориставшись тимчасовим пунктом пропуску через адміністративний кордон України на межі з анексованим рф Кримом, виїхала за межі підконтрольної Україні території (а.с. 66, 67-68). Інформації щодо повернення ОСОБА_2 у Державної прикордонної служби України немає.

Органом опіки та піклування встановлено, що відповідач не спілкується з колишнім чоловіком. На момент збирання інформації для надання висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав, зі слів доньки ОСОБА_3 , востаннє вона з матір?ю спілкувалася у телефонному режимі близько шести місяців тому, близько двох місяців тому вела переписку через месенджер «Телеграм», зі слів сина ОСОБА_4 , він зовсім не спілкується з матір?ю.

Крім того, у висновку органу опіки та піклування міститься інформація про те, що працівник служби у справах дітей, використовуючи месенджер «Телеграм», повідомила ОСОБА_2 про намір ОСОБА_1 позбавити її батьківських прав, на що відповідач вказала, що дійсно ОСОБА_1 виховує спільних дітей більше 4 років сам, вона проживає у Криму, не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав.

Отже, більше чотирьох років позивач ОСОБА_1 самостійно виховує дітей, матеріально їх забезпечує, займається здоров?ям, навчанням, відповідач ОСОБА_2 з вересня 2020 року перебуває на непідконтрольній Україні території, не повернулася на підконтрольну Україні територію, як наслідок ОСОБА_2 не відвідує дітей, матеріально не забезпечує, не цікавиться здоров`ям та самопочуттям, не приділяє увагу вихованню та розвитку дітей. Відповідач самоусунулася від виховання та утримання спільних з ОСОБА_1 дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тобто, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, свідомо не вчиняє дій для приділення батьківської уваги та виховання.

Враховуючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а також те, що в інтересах дітей є турбота та підтримка і з боку матері, позбавлення батьківських прав матері дитини у даному випадку є доцільним, оскільки така міра відповідальності, що є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов?язків, з огляду на наявні у справі та матеріали, є обґрунтованою.

Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов?язку щодо утримання дитини.

Згідно з ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.

Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом ст. 181 СК України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду, крім іншого, у частці від доходу її матері, батька. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд враховує стан здоров`я дитини, а також враховує стан здоров`я та матеріальне становище відповідача.

З урахуванням всіх обставин справи, беручи до уваги те, що позивачем не ставилися позовні вимоги про стягнення аліментів з відповідача, однак, на підставі положень ч. 3 ст. 166 СК України, суд приймає рішення про стягнення з відповідача аліментів у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, й до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Суд вважає, що такий розмір аліментів на утримання дітей забезпечить належний їх фізичний та моральний розвиток, та відповідатиме потребам дітей, при цьому не порушить права відповідача.

Водночас суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до ч. 1-4 ст. 169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов підлягає до задоволення, судовий збір слід стягнути з відповідачки у розмірі 1 211, 20 гривень на користь позивача . Водночас, за стягнення аліментів з відповідача належить стягнути судовий збір у розмірі 1 211,20 гривень у дохід держави.

Керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 7, 19, 135, 141, 150, 164, 166, 167, 169, 180, 181, 183, 191, 243 СК України, ст. 8, 11, 12, 14 Закону України «Про охорону дитинства», Постановою Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007, ст. 141, 223, 247, 259, 264, 265, 280 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов задоволити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у справі у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок на користь ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у справі у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок у дохід держави.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_2 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останнє відоме місце проживання та місце реєстрації проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа - виконавчий комітет Миколаївської міської ради Львівської області, як орган опіки та піклування, служба у справах дітей Миколаївської міської ради, місцезнаходження: вул. Володимира Великого, 6, м. Миколаїв, Стрийський район, Львівська область, 81600, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 04056204.

Повний текст рішення складено 29.04.2025.

Суддя Головатий А.П.