справа № 758/3774/23 головуючий у суді І інстанції Гребенюк В.В.
провадження № 22-ц/824/6523/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Воробей Іллею Вікторовичем на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року до Подільського районного суду міста Києва звернулася представниця ОСОБА_2 - адвокатка Стрельнік А.Ю. з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання та просила суд:

стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5 000,00 грн щомісячно, до досягнення ним 23-х років за умови, що він буде продовжувати навчання.

В обґрунтування позову зазначила, що сторони перебували у шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_4 . Шлюб між сторонами розірвано, син проживає разом з матір`ю.

На даний час, син сторін досяг повноліття та навчається на 1-му курсі в Державному податковому університеті ІV рівня акредитації на факультеті податкової справи, обліку та аудиту на контрактній основі. Термін закінчення навчання за навчальним планом здобувача вищої освіти освітнього ступеня «бакалавр» 24 червня 2024 року.

Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Має заборгованість зі сплати аліментів на утримання ОСОБА_4 до досягнення ним повноліття у розмірі 73 829,66 грн. З лютого 2022 року ОСОБА_1 працює у в/ч НОМЕР_1 на посаді снайпера та отримує заробітну плату, у зв`язку з чим має можливість сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 аліменти в сумі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень. Стягнуто на користь Держави з ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок. Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення суду від 17 жовтня 2024 року по цивільній справі №758/3776/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання залишено без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Воробей Ілля Вікторович через систему Електронний суд 08 січня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що про час, місце та розгляд справи не був належним чином повідомлений, не зважаючи на заяву про повідомлення про час та місце розгляду справи. Крім того, відповідач виконував бойові завдання у складі 80 одшбр ОТУ «ІНФОРМАЦІЯ_8» ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_9

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення аліментів, не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою що підлягає застосуванню, а також в порушення вимог ст. ст. 182-184 стягнув аліменти на користь повнолітнього сина одноразово, не звернувши уваги на те, що стягнення аліментів на повнолітніх дітей до досягнення ними 23 років передбачено ст. ст. 198-201 СК України. Стягуючи одноразову допомогу відповідно до вимог ст. 180-184 СК України, суд першої інстанції стягнув її на користь повнолітнього сина, не звернувши уваги, що дану допомогу позивач просила стягнути у зв`язку із платою за його навчання, що є також порушенням норм процесуального права.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів на повнолітнього сина, не врахував відсутність доказів, які підтверджували потребу повнолітнього сина у матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням, так як він закінчив навчання, а також наявністю у відповідача можливості надавати таку допомогу та не перевірив його доводів з цього приводу, а тому дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Вказує, що відповідач не отримує жодного доходу і несе витрати на лікування в розмірі 7 000 грн щомісячно, стягнення аліментів на повнолітню дитину, а тим паче одноразово є недопустимим втручанням у його право на гідне існування.

До апеляційної скарги відповідач долучив довідки, видані у листопаді 2024 року, тобто після постановлення 17 жовтня 2024 року оскаржуваного рішення. На переконання апелянта вказані довідки підтверджують відсутність у нього можливості надавати матеріальну допомогу сину.

Також суд не врахував знаходження на утриманні ОСОБА_1 окрім сина ОСОБА_4 ще двох малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

На вказані вище обставини суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку щодо стягнення з відповідача аліментів на повнолітнього сина, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження навчання, витрат на навчання, можливості відповідача надавати допомогу сину, крім того, враховуючи те, що відповідач постійно хворіє та вимушений купувати в обов`язковому порядку ліки, без яких він не може існувати в розмірі 7 000 грн на місяць та не має жодного джерела доходу.

В частині стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу, зауважив про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження наданих послуг адвокатом та їх здійснення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Воробей Іллєю Вікторовичем на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

11 березня 2025 року засобами поштового зв`язку адвокатка Стрельнік А.Ю., діючи в інтересах позивачки ОСОБА_2 , подала відзив, у якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції в місті Києві, 28 листопада 2003 року.

Від шлюбу у сторін є повнолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 14 серпня 2004 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві.

Шлюб між сторонами розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 від 05 квітня 2011 року.

Відповідно до довідки вих. №542 від 13 лютого 2023 року, ОСОБА_3 навчається в Державному податковому університеті IVрівня акредитації на 1 курсі першого (бакалаврського) рівня вищої освіти денної форми навчання факультету податкової справи, обліку та аудиту, група ОББ-22-4с. Дата вступу 01 листопада 2022 року. Дата закінчення 30 червня 2024 року. Студент навчається за рахунок коштів фізичної особи, сума сплати за 1 рік навчання складає 25 000,00 грн.

Відповідно до довідки вих. №109, виданої 17 вересня 2024 року деканом факультету податкової справи, обліку та аудиту ДПУ, ОСОБА_3 закінчив навчання та отримав 24 червня 2024 року диплом першого бакалаврського рівня. З 24 червня 2024 року відрахований наказом від 24 червня 2024 року №823 у зв`язку із завершенням навчання. Вартість навчання на другому магістерському рівні за спеціальністю 071 «Облік і оподаткування» станом на 2024 рік становить 70 049 гривень на строк два роки на денній формі навчання.

Загальна вартість навчання на бакалаврському рівні за два роки склала 50 000,00 грн, що підтверджується договором №22021383 та додатковою угодою про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг Державним податковим університетом.

В обґрунтування позову позивач стверджувала, що після того як сторони припинили подружні стосунки, син проживає разом із нею та повністю перебуває на її утриманні та необхідні кошти на його навчання несе позивач. Також на утриманні позивача знаходиться неповнолітня донька: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідно до довідка про доходи від 17 лютого 2023 року, ОСОБА_2 за період з серпня 2022 року по січень 2023 року отримала 52 255,09 грн, працюючи в КП «Керуюча компанія Подільського району м. Києва» .

Відповідно до довідки про доходи від 12 листопада 2022 року, ОСОБА_1 за період з лютого по грудень 2022 року отримав 117 254,28 грн у в/ч НОМЕР_1 .

За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/ суми нарахованого доходу, з І по IVквартали 2023 року від 26 червня 2024 року, ОСОБА_1 за цей період отримав дохід у розмірі 754 632,33 грн у в/ч НОМЕР_1 .

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції вважав, оскільки спільний син сторін ОСОБА_3 закінчив навчання та отримав диплом бакалаврського рівня, а вартість його навчання була сплачена позивачем у розмірі 50 000,00 грн, з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів дитини, враховуючи покладення законом на батьків обов`язку утримувати дитину до 23 років, якщо дитина продовжує навчання, стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, є необхідним стягнути з відповідача аліменти на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 25 000,00 грн, тобто 50% від загальної суми сплаченої за навчання.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих (частина третя статті 3 Закону України «Про освіту»).

Стягнення аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної дитини є способом захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Главою 16 СК України регламентовано підстави виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та порядок його виконання.

Положення статті 199 СК України визначають, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Тобто, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження дітьми навчання (форма навчання може бути як денна, так і заочна); потреба дітей у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Така позиція закріплена у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», а також в постановах Верховного Суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 та від 20 травня 2020 року у справі №635/1139/17.

Звертаючись до суду 06 квітня 2023 року з позовом про стягнення аліментів ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідно до довідки вих. №542 від 13 лютого 2023 року, ОСОБА_3 навчається в Державному податковому університеті по 30 червня 2024 року.

24 червня 2024 року ОСОБА_3 відраховано з Університету наказом №823 від 24 червня 2024 року у зв`язку із завершенням навчання.

Тобто, на час звернення до суду з позовом (06 квітня 2023 року) та на час відкриття провадження у цій справі судом першої інстанції (23 травня 2023 року) ОСОБА_2 мала право на стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання (до 24 червня 2024 року).

Частиною 1 статті 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Так, відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Тож стягнення із батьків аліментів на повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.

У постанові від 29 січня 2018 року по справі №622/373/16-ц Верховний Суд роз`яснив, що, на відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст.199-201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від обов`язку сплати аліментів, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Відповідно до вищевказаних правових норм, виявлення бажання на отримання матеріальної допомоги у зв`язку з продовженням навчанням є правом повнолітньої дочки (сина) або одного з батьків, з якими вона (він) проживають, яке нерозривно пов`язано з обов`язковою умовою можливості відповідача надавати таку допомогу і така умова оцінюється судом у сукупності з іншими обставинами, що мають істотне значення для вирішення спору.

За обставинами цієї справи відповідач є батьком повнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на день звернення ОСОБА_2 до суду не досяг 23 років, продовжував навчання у Державному податковому університеті на денній формі навчання, не працював, не був одруженим, у зв`язку з чим потребував матеріальної допомоги.

Ці ж обставини існували і на час ухвалення рішення судом першої інстанції.

Отже, навчання на денній формі позбавляло сина сторін можливості працевлаштуватися та одержувати дохід, у зв`язку з чим останній потребував матеріальної допомоги.

За своєю правовою природою аліментні зобов`язання носять періодичний характер і повинні виконуватися щомісяця, а тому є слушними доводи апелянта, що визначення судом першої інстанції разової суми аліментів у 25 000,00 грн не відповідає ані суті аліментного зобов`язання ані позовним вимогам ОСОБА_2 , яка просила суд стягнути аліменти з відповідача саме у розмірі 5 000,00 грн щомісячно до досягнення сином 23 років за умови продовження ним навчання.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На переконання колегії суддів, матеріалами справи підтверджується можливість відповідача сплачувати аліменти на утримання сина до досягнення ним 23 років, або до закінчення навчання, зокрема відомостями про доходи апелянта за 2022, 2023 роки.

Апеляційний суд також враховує, що в матеріалах справи міститься копія постанови Київського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року у справі №758/4924/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 . Суд встановив, що на утриманні ОСОБА_1 окрім сина ОСОБА_4 перебуває ще двоє малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Разом з тим, долучені до апеляційної скарги докази перебування апелянта на обліку як безробітного в Філії Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр» з 25 листопада 2024 року та встановлення йому ІІ гр. інвалідності з 06 листопада 2024 року не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки підтверджують обставини, які виникли після ухвалення оскаржуваного рішення та закінчення сином ОСОБА_3 навчання 24 червня 2024 року, отже не мають правового значення для стягнення аліментів за період з 06 квітня 2023 року по 24 червня 2024 року, так як не свідчать про неможливість ОСОБА_1 утримувати повнолітнього непрацездатного сина у цей період. Крім того, за даними Довідки МСЕК серії 12ААГ №753586, ОСОБА_1 може працювати в спеціально створених умовах.

Також не містять матеріали справи доказів на підтвердження доводів апелянта про несення ним витрат на лікування у розмірі 7 000,00 грн щомісячно.

Отже, при визначенні розміру аліментів по зазначеній справі, колегія суддів враховує визначені у ч. 9 ст. 7 СК України загальні засади регулювання сімейних відносин, а саме: справедливість, добросовісність і розумність.

Оскільки законодавець передбачив обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання до закінчення такого навчання або до досягнення дитиною двадцяти трьох років під умовою можливості надання такої допомоги, тобто обов`язок батьків утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, поставлений у залежність від матеріального стану батьків, то суд, із врахуванням вимог ст. ст. 182, 199, 200 СК України, оскільки повнолітній син сторін на час звернення ОСОБА_2 до суду першої інстанції з позовом продовжував навчання у Державному податковому університеті до 24 червня 2024 року, а мінімальний гарантований розмір аліментів на повнолітню дитину законом не встановлений, приходить висновку про часткове задоволення позову, та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000,00 гривень щомісячно, починаючи з 06 квітня 2023 року до 24 червня 2024 року.

Суд вважає, що саме такий розмір аліментів, спрямований на утримання повнолітнього сина сторін, який продовжував навчання, відповідає вимогам розумності та є співмірний витратам, які були необхідні у зв`язку з навчанням.

Апеляційний суд також роз`яснює, що поновлення/продовження навчання після 24 червня 2024 року (за умови недосягнення 23-річного віку) ОСОБА_3 дозволяє йому або тому з батьків, з ким він проживає, звернутися з новим позовом до суду про стягнення аліментів.

Додатково, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції спростовуються матеріалами справи. Зокрема, судові повістки про виклик ОСОБА_1 у судові засідання з розгляду справи суд першої інстанції направляв за адресою його реєстрації: АДРЕСА_1 . Поштові повідомлення поверталися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 1 а.с. 30, 115, 148), що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним повідомленням апелянта про розгляд справи щодо нього.

Наведене свідчить про дотримання судом першої інстанції вимог процесуального закону щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

Більш того, ОСОБА_1 неодноразово подавав суду клопотання про зупинення провадження у справі, про долучення та про дослідження доказів (із зазначенням на конверті своєї зворотньої адреси: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 106, 140, 165а)), що підтверджує як фактичну обізнаність про наявність судового провадження щодо нього так і реалізацію апелянтом його процесуальних прав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а сторони звільнені від сплати судового збору на підставі Закону, судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги суд відносить на рахунок держави.

За висновками Верховного Суду у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1544цс17, сторона, яка звільнена законом від сплати судового збору не звільняється від відшкодування витрат на правову допомогу.

Встановлено, що у позовній заяві ОСОБА_2 заявила про стягнення на її користь витрат на правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Проте, згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Крім цього, пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

На підтвердження надання професійної правничої допомоги ОСОБА_2 надано Договір про надання правової допомоги №03, укладений 16 лютого 2022 року між нею та адвокаткою Стрельнік А.Ю. з додатковими угодами від 02 січня 2023 року та від 02 січня 2024 року.

Проте, вказаний договір не містить умов щодо його оплатності та порядку здійснення його сторонами розрахунків між собою.

Будь-яких інших доказів на підтвердження несення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, зокрема, акту приймання-передачі наданих послуг, платіжних документів про оплату таких послуг, розрахунків таких витрат, матеріали справи не містять.

Заперечуючи проти стягнення судових витрат на правову допомогу, ОСОБА_1 у апеляційній скарзі зауважив про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження наданих послуг адвокатом та їх здійснення.

Оскільки доводи відповідача щодо відсутності у матеріалах справи доказів на підтвердження надання адвокатом послуг ОСОБА_2., їх виду та вартості підтверджується матеріалами справи, апеляційний суд вважає, що позивачкою не доведено ні склад ні розмір ні порядок обрахунку заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а тому відмовляє у їх розподілі за рахунок відповідача.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання постанови суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Керуючись ст. ст. 141, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Воробей Іллею Вікторовичем - задовольнити частково.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) аліменти на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000,00 гривень щомісячно, починаючи з 06 квітня 2023 року до 24 червня 2024 року.

В задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Постанова підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова