Справа № 130/831/25
Провадження № 22-ц/801/1153/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 рокуСправа № 130/831/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Сопруна В. В.

Секретар: Пантелеймонова А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 31 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРА ВІННИЦЯ» про визнання порушення прав споживача,

Ухвалу постановив суддя Заярний А. М.

Ухвалу постановлено у м. Жмеринка Вінницької області

Повний текст ухвали суду складено 31 березня 2025 року,

Встановив:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ЕНЕРА-ВІННИЦЯ», в якому вказав, що між сторонами укладено договір постачання електричної енергії. В розділі 13 договору зазначено коли він набирає чинності, а його умови починають виконуватись. Відповідач не визнає право споживача отримувати електроенергію на підставі договору.

У зв`язку з викладеним позивач просив суд: визнати неможливим доказувати порушене його право, зазначене в розділі 6.1 договору на отримання електроенергії на умовах договору у зв`язку з відмовою відповідача виконувати розділ 7.2.5 договору безкоштовно надавати інформацію на запит споживача до нього з 2019 року по 2021 рік; визнати порушеним право споживача на отримання електроенергії на умовах укладеного договору з 01 січня 2019 року по 13 серпня 2022 року; визнати, що укладений договір набрав чинності з дати, зазначеної споживачем в заяві приєднання після отримання ТОВ «ЕНЕРА-ВІННИЦЯ» рекомендованого повідомлення з пошти 11 липня 2022 року.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 31 березня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ЕНЕРА ВІННИЦЯ» про визнання порушення прав споживача, оскільки його заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що на його переконання докази додані до позову не були предметом дослідження у перелічених судом першої інстанції рішеннях.

Відповідач ТОВ «ЕНЕРА ВІННИЦЯ» надав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судове засідання сторони не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач ОСОБА_1 , 05 травня 2025 року зателефонувавши до суду повідомив, що прибути у судове засідання не має можливості, розгляд справи просить проводити у його відсутність, апеляційну скаргу просить задовольнити з підстав у ній викладених.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Згідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи судове рішення про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив із того, що поданий ОСОБА_1 позов спрямований на створення штучних підстав для перегляду судового рішення, яке набрало законної сили, відтак у відкритті провадження за цим позовом слід відмовити, оскільки спірні правовідносини не є цивільними. Такі відносини виникли з приводу переоцінки доказів, які були предметом розгляду в інших справах, розглянутих у порядку цивільного судочинства № 130/2553/19, № 130/893/20, № 130/1858/21, № 130/2166/21, № 130/2539/21, № 130/3245/23, № 130/3412/23, № 130/1613/24, № 130/3295/24. Тому розгляд заявлених вимог як позовних, не може відбуватися за правилами жодного виду судочинства. Доводити існування чи відсутність існування договірних відносин з приводу споживання електроенергії та умови такого споживання, встановлення факту невиконання (не належного виконання) умов договору постачання електричної енергії, протиправність дій чи бездіяльності відповідача ТОВ «ЕНЕРА ВІННИЦЯ», а також завдання позивачу моральної шкоди, тощо ОСОБА_1 мав у згаданих вище цивільних справах на відповідній стадії процесу, а не заявляючи окремий позов після того, як судові рішення у зазначених справах набрали законної сили після їх перегляду у апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду відповідає.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 звернула увагу на те, що приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданню цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду. У відкритті провадження за ними слід відмовляти на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, а у разі, якщо провадження було відкрите, закривати його на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України) (пункт 30, 31, 41, 42).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом, в якому просив дослідити існування договірних відносин з приводу споживання електроенергії та умови такого споживання, встановлення факту невиконання (не належного виконання) умов договору постачання електричної енергії, протиправність дій чи бездіяльності відповідача ТОВ «ЕНЕРА-ВІННИЦЯ».

Натомість, суд першої інстанції, дослідивши справи № 130/2553/19, № 130/893/20, № 130/1858/21, № 130/2166/21, № 130/2539/21, № 130/3245/23, № 130/3412/23, № 130/1613/24, № 130/3295/24, встановив, що питання наявності чи відсутності договірних відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «Енера Вінниця», питання виконання умов договору між сторонами, і питання умов надання послуг відповідачем позивачеві на підставі договору про постачання електричної енергії були предметом судового розгляду в останніх і саме в цих справах сторони були вправі надавати докази на підтвердження своїх вимог чи заперечень, в зв`язку з чим, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про те, що поданий у цій справі ОСОБА_1 позов спрямований на створення штучних підстав для перегляду судових рішень, які набрали законної сили.

Відсутність у позивача юридичної можливості спростувати фактичні обставини справи поза межами процесу, де ці питання були розглянуті, є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм процесуального права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. Остання досягається гарантуванням того, що ці питання мав вирішити суд у цивільному провадженні по справах № 130/2553/19, № 130/893/20, № 130/1858/21, № 130/2166/21, № 130/2539/21, № 130/3245/23, № 130/3412/23, № 130/1613/24, № 130/3295/24, які були розглянуті як у суді першої інстанції так і в апеляційному порядку, та рішення в яких набрали законної сили.

З огляду на викладені обставини та позицію Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Апеляційний суд відхиляє посилання позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що на його переконання докази додані до позову не були предметом дослідження у перелічених судом першої інстанції рішеннях, так як предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а не конкретний письмовий доказ, на підставі якого ця вимога пред`являється.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

При розгляді апеляційної скарги порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду відповідає вимогам статтей 263, 264 ЦПК України і її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду про відмову у відкритті провадження постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 31 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
В. В. Сопрун

Повне судове рішення складено 07 травня 2025 року