Житомирський апеляційний суд
Справа №274/6294/24 Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 70 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі

цивільну справу №274/6294/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дружину до досягнення дитиною віку трьох років

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 жовтня 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Хуторної І.Ю. в м.Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 . Просила стягувати з відповідача на свою користь аліменти на її утримання в розмірі 5 000 грн, щомісяця, до досягнення їх спільною дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.

Позов обґрунтувала тим, що з середини 2021 року вони з ОСОБА_2 проживали у фактичних шлюбних відносинах, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_4 . Під час спільного проживання будували сімейне життя та вели спільне господарство, але з часом втратили почуття любові і поваги та з вересня 2022 року проживають окремо. Наразі вона не працює, оскільки здійснює догляд за дитиною. Забезпечити себе та дитину необхідним матеріальним утриманням без допомоги відповідача не може. ОСОБА_2 працездатний, офіційно працевлаштований та проходить службу в складі Збройних Сил України, має добрий стан здоров`я, інших утриманців не має та аліменти нікому не сплачує, а тому спроможний сплачувати аліменти на її утримання до досягнення донькою трьох років у розмірі 5 000 грн у місяць.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 жовтня 2024 року позов задоволений частково. Вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 3 028 грн, щомісяця, починаючи з 02 серпня 2024 року та до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання судового збору.

Відповідач ОСОБА_2 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення про стягнення з нього аліментів у розмірі 3 028 грн, щомісяця, до досягнення дитиною трирічного віку скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що по-перше, не міг з`явитися у судове засідання у зв`язку з перебуванням у зоні бойових дій у Донецькій області, що позбавило його можливості подати свої заперечення. По-друге, суд не врахував обставини, він із позивачем не були подружжям та не перебували у фактичному шлюбі, а виплата аліментів передбачена за умови перебування батьків у шлюбі. По-третє, щодо положень ст.84 СК України, то позивач ніколи не була і не є його дружиною. Факт спільного проживання не був доведений в судовому порядку. Норми ст.ст.84,86,79,91СК України поширюються на чоловіка та дружину, але вони із позивачем ніколи не були подружжям, що можуть підтвердити всі його родичі та друзі. По-четверте, на переконання скаржника, відповідно до положень ст.180 СК України особи, які не перебували у зареєстрованому шлюбі та не проживали у фактичному шлюбі, не мають обов`язку один перед іншим у сплаті аліментів. Якщо батьки не перебували у шлюб, платіжна відповідальність однієї сторони перед іншою зменшується, а тому вважає стягнення аліментів неналежним. Водночас він визнає батьківство щодо дитини та готовий відповідати за її виховання і утримання відповідно до його можливостей. По-п`яте, позивач довела, що проживає спільно з дитиною, батьком якої є він, але суд не врахував, що дитина проживати із ним не може, оскільки з 2021 року він постійно перебуває у зоні бойових дій. Також суд не звернув увагу на ту обставину, що позивач відмовляється від будь-якої допомоги з боку його рідних у догляді за дитиною. Отже, крім аліментів, які він виплачує на утримання дитини, позивач інших потреб немає. По-шосте, йому незрозуміло, чому щомісячний розмір аліментів визначений судом у розмірі 3 028 грн, виходячи із прожиткового мінімуму, коли ст.80 СК України визначає можливості утримання. По-сьоме, він має право на захист відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України та залишає за собою право захищати свої інтереси. По-восьме, позивач не довела факту того, що він коли-небудь був її чоловіком. Монополізація фактів адвоката та судді. По-дев`яте, не доведено, що між сторонами існували шлюбі відносини. Вони із позивачем їх ніколи не мали, а обов`язок доказування покладається на сторону, що висуває вимоги. По-десяте та одинадцяте, він також не згоден із розподілом судових витрат, оскільки у разі часткового задоволення позову витрати мають бути розподілені пропорційно до розміру задоволених вимог та він є учасником бойових дій і має право на звільнення від сплати судових витрат. По-дванадцяте, жодного доказу, що підтверджує, що він є чоловіком ОСОБА_1 , не надано.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Відповідно до ксерокопії свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 24 травня 2022 року, виданого Бердичівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бердичівському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис №263 вчинений 24 травня 2022 року, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7). Її батьки: батько ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 своє батьківство щодо доньки ОСОБА_4 визнає та у матеріалах справи відсутні докази оспорювання батьківства у встановленому законом порядку.

Отже, відповідач є батьком малолітньої доньки ОСОБА_3 , яка наразі не досягла трьох років.

Як убачається з витягів із реєстру територіальної громади адреса місця проживання позивача та ОСОБА_3 : АДРЕСА_1 .

Отже, малолітня донька ОСОБА_4 , яка наразі не досягла віку трьох років, проживає разом із матір`ю, тобто позивачем, що також відповідачем визнається (а.с.5,8).

Відповідач ОСОБА_2 є учасником бойових дій, що вбачається із копії посвідчення серії НОМЕР_2 (а.с.23).

Відповідно до довідок від 03 вересня 2024 року №№2736, 2738, 2739, виданих ТВО командира військової частини НОМЕР_3 , молодший сержант військової служби за контактом ОСОБА_2 із 04 листопада 2021 року по день видачі довідок перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_3 та брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, перебуваючи в Луганській та Донецькій областях (а.с.25-27).

Як установлено судом першої інстанції, відповідно до копій платіжних інструкцій відповідач здійснював перекази на користь позивача із листопада 2022 року до серпня 2024 року (а.с.28-39).

За приписами ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Відповідно до положень частини другої ст.91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої ст.84 та ст.ст.86 і 88 цього Кодексу. Ця норма є відсилочною.

У свою чергу, згідно з частинами другою та четвертою ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Отже, право на стягнення із відповідача на своє утримання до досягнення донькою ОСОБА_4 трьох років гарантоване позивачу частиною другою ст.91 СК та частинами другою та четвертою ст.84 СК України, але необхідною умовою утримання матері дитини, з якою проживає дитина, до досягнення останньою віку трьох років, є можливість батька дитини надавати матеріальну допомогу, а обставина перебування чи не перебування батьків дитини у шлюбі правового значення не має та законодавець застосував у частині другій ст.91 СК України термінологію «жінка та чоловік», які не перебували або не перебувають у шлюбі між собою, без посилання на те, чи проживали такі жінка та чоловік, у яких народилася дитина, однією сім`єю, а тому така обставина також не має правового значення для розв`язання цього спору.

Водночас, доведеність батьківства відповідача стосовно народженої від нього позивачем дитини та проживання дитини, якій не виповнилося трьох років із матір`ю, породжує обов`язок відповідача на утримання матері дитини. Юридичне значення за таких обставин має здатність батька дитини надавати матеріальну допомогу матері дитини на її (матері) утримання.

Доводи апеляційної скарги, які грунтуються на тому, що вони із позивачем ніколи не проживали однією сім`єю та ОСОБА_1 ніколи не була його дружиною, а тому в нього не виникло обов`язків щодо її тримання до досягнення їх дитиною віку трьох років грунтуються на довільному та неправильному тлумаченні норм сімейного законодавства, зокрема, Сімейного кодексу України.

Разом із тим, як вже зазначалося вище, із системного аналізу наведених правових норм та усталеної судової практики з приводу врегулювання подібних правовідносин слідує, що при вирішенні питання про стягнення аліментів на матір дитини до досягнення дитиною трирічного віку, суд має з`ясувати, чи має батько дитини матеріальну можливість сплачувати аліменти на матір дитини, яка піклується про дитину, що не досягла віку трьох років.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідач є працездатним, перебуває на військовій службі та отримує грошове забезпечення. ОСОБА_2 не надав суду жодних доказів свого матеріального стану. Судом першої інстанції встановлено, що до серпня 2024 року відповідач щомісяця перераховував позивачу грошові кошти та на дочку ОСОБА_4 стягнуті аліменти в розмірі частки доходів відповідача. Разом із тим, позивач не довела розмір потреби на своє утримання, а тому суд першої інстанції на підставі доказів, які містяться у матеріалах справи, та обставин, які визнаються сторонами, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір аліментів на матір дитини до досягнення донькою ОСОБА_4 віку трьох років мають дорівнювати розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, який на час ухвалення судом першої інстанції рішення у справі становив 3 028 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують спроможності відповідача сплачувати позивачу щомісяця до досягнення донькою віку трьох років на утримання матері дитини, із якою проживає остання, розмір аліментів, що присуджений судом першої інстанції.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку сплачувати аліменти на користь позивача на її утримання до досягнення донькою сторін віку трьох років у щомісячному розмірі 3 028 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на безпідставність покладення на відповідача судового збору в сумі 733,50 грн, оскільки він є учасником бойових дій та звільнений від сплати судового збору, спростовуються висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі №545/1149/17, за яким, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій, для правильного застосування норм пункту 13 частини першої ст.5 Закону України «Про судовий збір» суд має врахувати предмет та підстави позову, перевірити, чи стосується така справа захисту прав цих осіб із урахуванням ст.ст.12,23 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Предметом позову в цій справі є стягнення аліментів на матір дочки до досягнення дитиною віку трьох років. Справа не пов`язана із порушенням прав відповідача, як учасника бойових дій, та не стосується соціального і правового захисту ОСОБА_2 , як учасника бойових дій, а тому він у цій справі не звільнений від сплати судового збору та суд першої інстанції законно поклав на відповідача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Решта доводів апеляційної скарги також не змінює висновків суду першої інстанції та з огляду на викладене вище додаткового правового обґрунтування не потребує.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії»).

Підсумовуючи викладене, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст.12,13,81,89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст.263,264 ЦПК України.

Оскільки рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні. Відповідно до положень ст.375 ЦПК України рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Відповідно до п.2 частини третьої ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є, зокрема, справи про стягнення аліментів (п.3 частини шостої ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384,389 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 частини третьої ст.389 ЦПК України.

Головуюча Судді: