КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/3681/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025року місто Київ

справа № 369/14735/24

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання -Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Скрипник О.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області про встановлення земельного сервітуту,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року позивачі звернулися Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідачів, в якому просили:

встановити постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:5189, загальною площею 0,0374 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить до приватної власності ОСОБА_4 на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, прокладання та експлуатації трубопроводів, інших лінійних комунікацій від вул. Південна, с. Ходосівка, Обухівського району, Київської області до земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:5454, загальною площею: 0,06 га згідно варіанту висновку експерта за наслідками проведення судової земельно-технічної експертизи з проходженням меж земельного сервітуту згідно додатку до висновку експерта;

зобов'язати ОСОБА_7 забезпечити водопостачання та каналізацію житлового будинку загальною площею: 112,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , номер об'єкта нерухомого майна 224.

18 вересня 2024 року представником позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_8 було подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просив забезпечити позов шляхом:

заборони ОСОБА_4 та ОСОБА_7 вчиняти будь-які дії відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та членів сім'ї, які полягають у фізичному обмеженні доступу до власного домоволодіння - житлового будинку садибного типу, загальною площею 112 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі, але не виключно, заборонити обмежувати будь-яким чином ОСОБА_1 та членів її сім'ї у праві вільного доступу до свого домоволодіння через автоматичні ворота, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :01:004:5189, загальною площею 0,0374 га, за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у власності ОСОБА_4 ;

заборони реєстрації відповідними органами та особами речових прав на нерухоме майно на земельній ділянці з кадастровим номером :01.004:5189 та заборони відповідачам та іншим особам проводити будівельні та ремонтні роботи на вказаній земельній ділянці.

Обгрунтовуючи вказану заяву представник позивачів посилався на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:5454,загальною площею 0,06 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та житлового будинку загальною площею 112,0 кв.м, який на ній розташований. Вказане домоволодіння було придбане позивачами у ОСОБА_7 , який виступав ініціатором його створення та будівництва.

Вказував, що відповідне домоволодіння розташовується на території умовного закритого котеджного містечка, яке складається із чотирьох самостійних домоволодінь та обслуговуючої земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:5189, загальною площею 0,0374, що перебуває у власності відповідача ОСОБА_4 та є об`єктом спірного правовідношення у даній справі та яка межує із земельною ділянкою позивачів.

Зазначав, що земельна ділянка-5189 за своїми об`єктивними зовнішніми характеристиками і властивостями має повноцінний доступ до території загального користування - АДРЕСА_1 , який є достатній для забезпечення потреби у проїзді на транспортному засобі на територію котеджного містечка, на вказаній земельній ділянці розташовані автоматичні ворота заїзду для транспорту, які використовуються всіма іншими власниками домоволодінь і до сьогодні, окрім позивачів, через обставину наявного конфлікту із ОСОБА_7 , як ініціатором створення котеджного містечка.

Вказував, що на початку 2024 року між сторонами виник конфлікт, який стосувався того, що позивачі відмовили відповідачу ОСОБА_7 у поділі та наступному безоплатному відчуженню на його користь частини власної земельної ділянки, у відповідь на що, останній вирішив обмежити позивачів у можливості вільного та безперешкодного потрапляння на територію котеджного містечка, а як наслідок і до свого домоволодіння.

Посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову негативно вплине на позивачів, оскільки на період судового розгляду, вони та члени їх сім`ї і надалі будуть обмежуватися у праві вільного доступу до власного домоволодіння через вчинення відповідачами протиправних дій.

Вказував, що позивачам стало відомо, що відповідачі змінили цільове призначення земельної ділянки 5189 з ОСГ на - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Зазначав що відповідачами здійснюються заходи спрямовані на будівництво нерухомості на обслуговуючій ділянці, внаслідок якого жодний доступ до ділянки позивачів може стати неможливим.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2024 року заяву представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_9 про забезпечення позову залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, заяву про забезпечення позову задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права щодо неправильного застосування положень ч.10 ст.150 ЦПК України при вирішенні питання про забезпечення позову у справі за заявою позивачів, оскільки суд помилково зробив висновок про тотожність заявлених заходів забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти дії та позовних вимог про встановлення земельного сервітуту, за ситуації, коли останні об'єктивно не є тотожними, що як наслідок призвело до неправильного вирішення процесуального питання про забезпечення позову.

Вказував, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що на підтвердження необхідності застосування окресленого заходу забезпечення позову, стороною позивачів з посиланням на належні та допустимі докази було вказано, що на період судового розгляду справи, до фактичного вирішення заявлених позовних вимог по своїй суті, які стосуються обтяження земельної ділянки відповідача ОСОБА_4 речовим правом на чуже майно у вигляді земельного сервітуту, позивачі будуть позбавлені об`єктивної можливості використовувати власне домоволодіння через протиправну поведінку відповідачів, яка полягає у фізичному не допуску позивачів до власного домоволодіння через єдиний можливий заїзд, через автоматичні ворота, які розташовані на земельній ділянці відповідача ОСОБА_4 .

Зазначав, що у заяві про забезпечення позову стороною позивачів із посиланням на зареєстровані відповідачем ОСОБА_4 документи містобудівного дозвільного характеру щодо забудови земельної ділянки з кадастровим номером :01.004:5189, яка є об`єктом спірного правовідношення у справі, було висловлено обґрунтоване припущення, що забудова відповідачем останньої, призведе до неможливості встановлення земельного сервітуту про який заявлено позовні вимоги, що також свідчить про ризик об`єктивного нівелювання ефективного відновлення порушених прав позивачів за захистом яких останні звернулися до суду.

Посилався на те, що суд першої інстанції неправильно оцінив мету заходів забезпечення позову про застосування яких просила сторона позивачів, безпідставно вважаючи, що позивачі переслідують виключно ціль недопущення неможливості виконання потенційного судового рішення за наслідками вирішення справи, допустивши при цьому порушення процесуальних норм права закріплених у положеннях ч.2 ст.149 ЦПК України, внаслідок їх неправильного застосування, що як наслідок призвело до неправильного вирішення питання про застосування заходів забезпечення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява №326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», №8771/02, §27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України», №26976/06).

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені заходи забезпечення позову за змістом є тотожними із позовними вимогами, що суперечить ч.10ст.150 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною першою та другою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (ч.10 ст.150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи,позивачі звертаючись до суду з даним позовом просили:

встановити постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:5189, загальною площею 0,0374 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить до приватної власності ОСОБА_4 на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, прокладання та експлуатації трубопроводів, інших лінійних комунікацій від вул. Південна, с. Ходосівка, Обухівського району, Київської області до земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:5454, загальною площею: 0,06 га згідно варіанту висновку експерта за наслідками проведення судової земельно-технічної експертизи з проходженням меж земельного сервітуту згідно додатку до висновку експерта;

зобов'язати ОСОБА_7 забезпечити водопостачання та каналізацію житлового будинку загальною площею: 112,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , номер об'єкта нерухомого майна 224.

У заяві про забезпечення позову, представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_8 просив забезпечити позов шляхом:

заборони ОСОБА_4 та ОСОБА_7 вчиняти будь-які дії відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та членів сім'ї, які полягають у фізичному обмеженні доступу до власного домоволодіння - житлового будинку садибного типу, загальною площею 112 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі, але не виключно, заборонити обмежувати будь-яким чином ОСОБА_1 та членів її сім'ї у праві вільного доступу до свого домоволодіння через автоматичні ворота, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :01:004:5189, загальною площею 0,0374 га, за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у власності ОСОБА_4 ;

заборони реєстрації відповідними органами та особами речових прав на нерухоме майно на земельній ділянці з кадастровим номером :01.004:5189 та заборони відповідачам та іншим особам проводити будівельні та ремонтні роботи на вказаній земельній ділянці.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28березня 2018 року зазначила, що позов не може бути забезпечено таким способом, що фактично підміняє собою рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2023 року у справі №925/731/18 зазначено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що обраний позивачами вид забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_4 та ОСОБА_7 вчиняти будь-які дії відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та членів сім'ї, які полягають у фізичному обмеженні доступу до власного домоволодіння - житлового будинку садибного типу, загальною площею 112 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 є тотожним заявленим ними позовним вимогам провстановлення постійного, безоплатного земельного сервітуту щодо частини земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:5189, загальною площею 0,0374 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідно до положень ч.10 ст.150 ЦПК України є недопустимим, оскільки при розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги.

Що стосується вимог заяви про забезпечення позову шляхом заборони реєстраціївідповідними органами та особами речових прав на нерухоме майно на земельній ділянці з кадастровим номером :01.004:5189 та заборони відповідачам та іншим особам проводити будівельні та ремонтні роботи на вказаній земельній ділянці, колегія суддів вважає, що вказаний вид забезпечення позову є неспівмірним з позовними вимогами.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення позову є законним та обґрунтованим.

Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий:

Судді: