Справа № 461/9272/23
У Х В А Л А

іменем України

09 травня 2025 року Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області у складі судді Гайдар І.О., за участю секретаря судового засідання Довгопол О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Юріївка Павлоградського району Дніпропетровської області подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Афанасьєвої Євгенії Олександрівни про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення закордонного паспорта,

встановив:

Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Афанасьєва Є.О. звернулась до суду з поданням, в якому просить тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення закордонного паспорта до виконання зобов`язань, покладених на неї рішенням Галицького районного суду м.Львова від 09.09.2024.

В обґрунтування подання приватний виконавець посилається на те, що на її примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 76818919 з примусового виконання виконавчого листа у справі № 461/9272/23, виданого Галицьким районним судом м.Львова 19.11.2024, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ІДЕЯ БАНК» боргу за кредитним договором в розмірі 118 637,97 грн та судового збору. З огляду на ухилення боржниці від виконання зобов`язань, покладених на неї зазначеним рішенням суду, приватний виконавець вважає, що існує достатньо підстав для застосування до ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Афанасьєва Є.О. в судове засідання не з`явилась, надавши разом з поданням заяву про розгляд за її відсутності.

Суд, дослідивши подання та додані до нього матеріали, доходить таких висновків.

Стаття 129-1 Конституції України передбачає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст.18 ЦПК України).

Відповідно до ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», статтею 6 якого встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено в тому числі якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, до виконання зобов`язань.

Згідно з п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець зобов`язаний звернутися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.

З урахуванням положень вищенаведених нормативних актів, право громадянина України на виїзд за межі України може бути обмежене за поданням державного або приватного виконавця у разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, з метою захисту прав стягувача на отримання присудженого за рішенням суду.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином: у відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише тоді, коли сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

У пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 року за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин. Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17-ц.

Судом встановлено, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Афанасьєвої Є.О. знаходиться виконавче провадження № 76818919 з виконання виконавчого листа, виданого Галицьким районним судом м.Львова 19.11.2024 у справі № 461/9272/23, про стягнення з ОСОБА_1 на користь на користь АТ «ІДЕЯ БАНК» боргу за кредитним договором в розмірі 118 637,97 грн.

Копію постанови про відкриття провадження направлено боржнику рекомендованою поштовою кореспонденцією разом з викликом приватного виконавця, однак на виклик останнього ОСОБА_1 не з`явилась.

В ході примусового виконання приватним виконавцем здійснені заходи з розшуку майна боржниці та її доходів шляхом направлення запитів до відповідних установ та організацій (Пенсійний фонд України, Державна фіскальна служба України).

Виконавцем встановлено, що за даними реєстрів належне ОСОБА_1 на праві власності рухоме майно відсутнє, однак їй належить 1/3 частка земельної ділянки сільськогосподарського призначення, боржниця пенсію не отримує, джерела доходів відсутні, однак виявлена отримана боржницею одноразова виплата, інформації про місце роботи не знайдено.

Постановами приватного виконавця від 21.01.2025 арештовано все належне боржниці майно та кошти, що містяться на відкритих боржницем рахунках в банківських установах.

Оскільки тимчасове обмеження права виїзду може застосовуватися за поданням приватного виконавця у разі ухилення боржника від виконання рішення, суд вважає, що державним виконавцем повинні бути надані суду докази, які свідчать про свідоме ухилення боржника від виконання зазначених обов`язків.

Відповідно до положення ч. 3 ст. 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, на які посилається суб`єкт подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та виходити з матеріалів виконавчого провадження. Виходячи з того, що відповідно до ч. 4 ст. 441 ЦПК України подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Це будь-які діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів, тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися саме у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема, виконання судового рішення.

Разом з тим в поданні та доданих матеріалах відсутні обставини та докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 навмисно чи свідомо ухиляється від виконання покладених на неї зобов`язань, а сама по собі наявність невиконаного рішення суду не може бути підставою для обмеження свободи пересування боржника.

Крім того, матеріали подання не містять даних про вжиття приватним виконавцем всіх інших заходів примусового стягнення (наприклад, перевірка майнового стану боржника за адресою місця проживання), що вказувало б на здійснення виконавцем всіх можливих та необхідних дій з метою виконання виконавчого документа. З моменту відкриття виконавчого провадження 21.01.2025 приватним виконавцем більше не здійснено повторного виклику боржника.

З урахуванням того, що законодавством передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність невиконаних зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, суд не вбачає підстав для тимчасового обмеження боржника у його конституційному праві на виїзд за межі України.

На підставі ст. 33 Конституції України, ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 313 Цивільного кодексу України, ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», керуючись ст. ст. 260, 441 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Афанасьєвої Євгенії Олександрівни про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення закордонного паспорта відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення або підписання.

Ухвала може бути оскаржена в порядку, передбаченому ЦПК України, до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення або складення ухвали. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала складена та підписана 09.05.2025.

Суддя І. О. Гайдар