Номер провадження: 22-ц/813/1462/25
Головуючий у першій інстанції Ярема Х.С.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи на стороні відповідачів: приватний нотаріус Буракова Олександра Ігорівна, приватний нотаріус Богун Ірина Андріївна, приватний нотаріус Скляр Оксана Станіславівна про визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації, повернення права власності, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Ярема Х.С. 19 березня 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просила:

- визнати недійсним договір дарування від 18.10.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20.11.2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- визнати недійсним договір дарування нежилих приміщень від 05.12.2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Визнати незаконними та скасувати рішення у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно:

а) кв. АДРЕСА_1 (реєстраційний номер: 101): рішення приватного нотаріуса Буракової О.І. №49232227 від 18.10.2019 року (номер запису 33733725 від 18.10.2019 року); рішення приватного нотаріуса Богун І.А., № 49774183 від 20.11.2019 року (номер запису: 34235557 від 20.11.2019 року);

б) нежитлових приміщень з № 1 по № 6 (групи приміщень № 90) (в літ. А), площею 43,1 кв.м., по АДРЕСА_2 (реєстраційний номер: 00): рішення приватного нотаріуса Скляр О.С., № 50041092 від 05.12.2019 року (номер запису: 34480123 від 05.12.2019 року);

- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_2 права власності на кв. АДРЕСА_1 , та на нежитлові приміщеннями з №1 по №6 (групи приміщень №90) (в літ. А), АДРЕСА_2 (реєстраційний номер: 00).

Позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтовані тим, що 12.05.2017 року позивач позичила ОСОБА_2 гроші в сумі 12442921 грн. (470000 доларів США) зі строком повернення до 12.05.2020 року, який далі розпискою від 09.03.2020 року був продовжений до 12.05.2021 року. Станом на 30.06.2022 року ОСОБА_2 борг не повернула. На момент отримання позики ОСОБА_2 мала у власності з 06.12.2017 року по 18.10.2019 року квартиру АДРЕСА_1 , та нежитлові приміщення з № 1 по АДРЕСА_3 . Маючи невиконані боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 , 18.10.2019 року ОСОБА_2 подарувала квартиру доньці ОСОБА_6 , а та, в свою чергу, 20.11.2019 року продала цю квартиру ОСОБА_4 . Також 05.12.2019 року ОСОБА_2 подарувала другій доньці ОСОБА_7 нежитлові приміщення. Позивач вважала, що зазначені правочини щодо відчуження нерухомого майна вчинялись ОСОБА_2 у період її обов`язку повернення позики, майно було відчужено безоплатно родичам боржниці - її донькам, а тому ці правочини мають ознаки фіктивних (фраудаторних правочинів), які вчинені лише з метою уникнення від відповідальності за невиконання боргових зобов`язань та, відповідно, є недійсними. Ціль безоплатної передачі відповідачем майна в дійсності була направлена на виведення з її власності високоліквідного майна, за рахунок якого могло бути сплачено позику. Крім того, ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики, та рішенням суду першої інстанції від 12.10.2023 року (справа №523/12336/22), яке не набрало законної сили, було стягнуто з ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 21439371 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.03.2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 було залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що правочини щодо відчуження квартири на користь ОСОБА_3 , та в подальшому на користь ОСОБА_4 , та відчуження нежилих приміщень на користь ОСОБА_5 , вчинялися у період дії та настання обов`язку ОСОБА_2 зі сплати заборгованості за Договором позики. У даному випадку, порушені права апелянта полягають у тому, що за наслідками фраудаторних правочинів з володіння ОСОБА_2 було виведено ліквідне нерухоме майно, за рахунок якого можна було б погасити вимоги за Договором позики. Інтерес ОСОБА_1 полягає у тому, щоб квартира та нежитлове приміщення повернулись у власність ОСОБА_2 для забезпечення подальшої можливості виконання останньою боргових зобов`язань. Відповідачі «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (укладення оскаржуваних договорів дарування та купівлі-продажу) використовувалися ними для унеможливлення звернення стягнення на майно та повернення на користь ОСОБА_1 суми боргу, а відтак, ефективним способом захисту порушених прав позивача буде також відновлення становища, яке існувало до порушення. Крім того, ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі розгляду справи, надавши висновок щодо сплати відповідачкою частини боргу. Так, як вбачається із розписки від 16.07.2018 року, ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 210000 доларів США, які остання зобов`язалася повернути до 30.05.2019 року. Повернення ОСОБА_2 сум заборгованості від 16.07.2018 року та від 09.03.2020 року жодним чином не стосується Договору позики, який є предметом даної справи, оскільки вони здійснені на виконання інших зобов`язань, що виникли за розпискою від 16.07.2018 року. Дані обставини є предметом судового розгляду у цивільній справі №522/12335/22.

Сторони про розгляд справи на 08.04.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , не з`явились ОСОБА_5 , приватний нотаріус Буракова О.І., приватний нотаріус Богун І.А., приватний нотаріус Скляр О.С.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.05.2017 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, за умовами якого позичальник отримала від позикодавця 12442921 грн., що на момент посвідчення договору складало 470000 доларів США, строком до 12.05.2020 року (п.1. Договору).

З копії розписки від 26.09.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 30000 доларів США, залишок становить 180000 доларів США. Також розписка містить письмове застереження, що ОСОБА_2 зобов`язалась віддати до 25.12.2019 року 120000 доларів США, до 01.03.2020 року 60000 доларів США, а суму в розмірі 110000 доларів США ОСОБА_2 зобов`язалась віддати до 31.01.2020 року.

За копією розписки від 29.12.2019 року, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 10000 доларів США в рахунок боргу.

За копією розписки від 04.02.2020 року, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 50000 доларів США в рахунок боргу.

За копією розписки від 09.03.2020 року, складеною в простій письмовій формі, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 домовились про продовження договору позики від 12.05.2017 року на умовах, зазначених в цьому договорі, на строк 1 рік - до 12.05.2021 року.

Згідно змісту розписки від 16.07.2018 року, ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 270000 доларів США. З них 50000 доларів США належали ОСОБА_8 , що передбачено розпискою, наданою раніше ОСОБА_2 ОСОБА_8 . Всі розписки, дані раніше, вважаються недійсними. Ця розписка є єдиним документом, що підтверджує суму боргу на 16.07.2018 року, яку ОСОБА_2 зобов`язалась повернути до 30.04.2019 року. Розписка була підписана ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Далі на розписці зазначено, що борг 210000 доларів США, з яких 50000 кошти ОСОБА_8 , ОСОБА_2 повністю сплатила ОСОБА_1 , претензій до боржника немає.

18.10.2019 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарована) укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 передала безоплатно ОСОБА_3 кв. АДРЕСА_1 (п.1 Договору), яка належала дарувальнику ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2017 року Дар оцінено в 2490505 грн.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 06.12.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 було укладено договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов`язань (повернення боргу 240000 доларів США), в іпотеку була передана зазначена квартира. 18.10.2019 року іпотека припинена за повідомленням іпотекодержателя ОСОБА_9 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 18.10.2019 року припинено право власності ОСОБА_2 на кв. АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 18.10.2019 року, та 18.10.2019 року внесено запис про іпотеку цього об`єкта (№33735494) на підставі іпотечного договору від 18.10.2019 року, де іпотекодержателем є ОСОБА_10 , іпотекодавець ОСОБА_3 . Іпотека припинена 20.11.2019 року.

12.11.2019 року ОСОБА_4 уклала договір про надання послуг №ПК-АвЛФМ-1-0000243 із ТОВ «Агентство нерухомості «Лідер Фемілі», за яким агентство зобов`язалось надати ОСОБА_4 послуги, пов`язані із придбанням об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_4 .

В той же день, 12.11.2019 року, ОСОБА_4 уклала попередній договір № Ав_ЛФМ-1-0000243 з ОСОБА_2 , згідно якого сторони домовились про укладення до 25.11.2019 року договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 . Згідно з п. 1.2.2, 1.2.3, 1.3.1 цього договору ОСОБА_2 підтвердила, що квартира належить їй на підставі договору дарування від 18.10.2019 року Сторони домовились, що вартість квартири становить 520000 доларів США. Сума 10000 сплачується ОСОБА_4 ОСОБА_2 , решта суми сплачується в день підписання основного договору.

20.11.2019 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено нотаріальний договір купівлі-продажу продажу кв. АДРЕСА_1 за 4048729 грн., які повністю отримані продавцем від покупця до підписання договору. Квартира належала продавцю на праві особистої приватної власності, як така, що набута в дар на підставі договору дарування від 18.10.2019 року.

Згідно з копією розписки від 20.11.2019 року, ОСОБА_3 підтвердила отримання від ОСОБА_4 4048729 грн.

Згідно з копією розписки від 20.11.2019 року, ОСОБА_3 підтвердила отримання від ОСОБА_4 суми у розмірі 302725 доларів США в якості компенсації за невід`ємні поліпшення, проведені ОСОБА_3 у вказаній квартирі.

Крім того, 26.05.2014 року між ПАТ «КБ «ПРЕМІУМ» та ОСОБА_11 було укладено іпотечний договір, яким забезпечено вимоги банку за кредитним договором №43/КЛ/14 від 26.05.2014 року, укладеним між банком та ОСОБА_2 на суму 750000 доларів США, строком повернення до 25.05.2016 року. Предметом іпотеки були нежилі приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщень № 90) (в літ. А) загальною площею 43,1 кв.м., АДРЕСА_2 . Нежилі приміщення належали ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2010 року. На підставі цього договору зареєстровано заборону на відчуження об`єкта договору іпотеки.

06.11.2015 року між ОСОБА_12 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарована) було укладено договір дарування нежилих приміщень з № 1 по № 6 (групи приміщень № 90) (в літ. А) загальною площею 43,1 кв.м., АДРЕСА_2 (п.1 Договору), які належали дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2010 року. Згідно з п. 6 цього договору, нежилі приміщення є предметом іпотеки за іпотечним договором №43/КЛ/14/1-1 із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, укладеним з ПАТ «КБ «ПРЕМІУМ» у забезпечення зобов`язань позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором № 43/КЛ/14 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 26.05.2014 року. Після укладення цього договору, вказана іпотека є дійсною для набувача майна. Даний договір укладено за згодою Іпотекодержателя ПАТ «КБ «ПРЕМІУМ», оформленою листом №01309/2405 від 06.11.2015 року.

06.11.2015 року між ПАТ «КБ «ПРЕМІУМ» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (Іпотекодавець) було укладено іпотечний договір №43/КЛ/14 із застереженнями про задоволення вимог Іпотекодержателя, за яким цей договір забезпечує вимоги банку за кредитним договором №43/КЛ/14 від 26.05.2014 року, строк повернення до 24.05.2017 року. Предмет іпотеки - нежилі приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщень № 90) (в літ. А) загальною площею 43,1 кв.м., АДРЕСА_2 . Предмет іпотеки належить ОСОБА_2 (Іпотекодавець) на підставі договору дарування від 06.11.2015 року. На підставі цього договору, зареєстровано заборону на відчуження об`єкта договору іпотеки.

Листом №01308/265 від 21.11.2019 року ПАТ «КБ «ПРЕМІУМ» підтвердив відсутність, станом на 21.11.2019 року, заборгованості в ОСОБА_2 перед банком за договором від 26.05.2014 року.

05.12.2019 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_13 (обдарована) укладено нотаріальний договір дарування нежилих приміщень з № 1 по № 6 (групи приміщень № 90) (в літ. А) загальною площею 43,1 кв.м., в АДРЕСА_2 (п.1 Договору). Майно належить дарувальнику на підставі договору дарування від 06.11.2015 року.

З наявних в матеріалах справи скриншотів переписки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 174-177, т.2) вбачається спілкування сторін з приводу кредитно-зобов`язальних відносин у період з 31.10.2017 року по 28.01.2019 року.

Листом від 07.05.2021 року ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_2 про те, що укладений між ними договір позики від 12.05.2017 року, термін дії якого був продовжений до 12.05.2021 року, ОСОБА_1 немає наміру продовжувати, у зв`язку з чим позивач просила повернути позичені кошти в сумі 470000 доларів США до 12.05.2021 року.

Листом від 19.05.2021 року ОСОБА_2 відповіла ОСОБА_1 , що підтверджує існування договору позики від 12.05.2017 року, за яким ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 в позику 470000 доларів США на строк 3 роки, який було продовжено до 12.05.2021 року. Загальна сума повернутих ОСОБА_2 коштів становить 549642 долара США, а тому претензія на повернення 470000 доларів США є безпідставною.

06.10.2022 року ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 щодо повернення боргу за договором позики від 12.05.2017 року (справа № 523/12335/22). Позов було задоволено частково, заборгованість стягнуто. Рішення суду не набрало законної сили у зв`язку з його оскарженням до суду апеляційної інстанції.

Предметом заявленого ОСОБА_1 позову є визнання недійсними договорів відчуження нерухомості з підстав їх фраудаторності, оскільки на час відчуження нерухомості боржник мав невиконанні грошові зобов`язання перед кредитором щодо повернення коштів. На думку позивача, боржник уклав спірні правочини саме з метою уникнення виконання зобов`язань щодо повернення коштів.

Відповідачі, у свою чергу, вважають, що станом час укладення договору позики позичальник не мала у власності цього майна, майно не виступало гарантією забезпечення договору позики, а відтак, оскаржувані договори ознак фраудаторності не мають.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину.

Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ст. 234 ЦК України).

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 та 2 ст. 77 ЦПК України).

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 та 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не надано належних доказів вчинення відповідачами фіктивних правочинів, зокрема, які б підтверджували існування умислу на укладення договорів дарування/купівлі-продажу без наміру створення правових наслідків, що ними обумовлювалися, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України ,доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів також приймає до уваги той факт, що на момент укладення відповідачами оспорюваних договорів дарування/купівлі-продажу нерухомого майна, у 2019 році, строк виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики від 12.05.2017 року ще не настав, оскільки був продовжений сторонами цього правочину до 12.05.2021 року.

Сума боргу, його повернення/чи неповернення не є предметом цього спору, оскільки невирішений між сторонами судовий спір щодо повернення боргу за договором позики від 12.05.2017 року є предметом розгляду у справі №523/12335/22.

Як вбачається з матеріалів справи, кв. АДРЕСА_1 , яка є предметом оскаржуваного договору купівлі-продажу від 20.11.2019 року, була продана ОСОБА_3 (донька ОСОБА_2 , яка позичала кошти в ОСОБА_1 ) на користь ОСОБА_4 .

Відповідачі не заперечують, що вони є близькими родичами: матір - ОСОБА_2 , доньки - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Однак, не спростованим апелянтом ОСОБА_1 є той факт, що покупець квартири ОСОБА_4 жодним чином не була пов`язана і взагалі не була знайома з ОСОБА_3 чи ОСОБА_2 .

Для з`ясування даної обставини, судом першої інстанції було допитано як свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які були ріелторами з нерухомості.

Так, свідок ОСОБА_14 пояснив, що ОСОБА_4 шукала для придбання своїй доньці квартиру. ОСОБА_2 , у свою чергу, була продавцем кв. АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 і ОСОБА_4 не були знайомі між собою та вперше побачили одна одну на огляді квартири. ОСОБА_2 не пояснювала причину продажу квартири. ОСОБА_14 особисто був присутнім при передачі грошей покупцем в банку та в нотаріуса. Попередній договір по сплаті авансу укладали з АН «Лідер Фемілі», де він, як ріелтор клієнта, був також присутній. Угода купівлі-продажу відбувалась як звично, ніяких прихованих намірів ОСОБА_2 чи ОСОБА_4 не мали.

Свідок ОСОБА_15 пояснила суду, що працює ріелтором в АН «Лідер Фемілі». ОСОБА_4 , як клієнт, звернулась в агентство нерухомості з метою продажу власного будинку, а за ці кошти хотіла придбати квартиру. В результаті вона продала свій будинок, а потім агентство допомогло знайти кв. АДРЕСА_1 , через АН «Стевс». Для показу квартири спочатку прибув представник від власника, а не сам власник. ОСОБА_4 і ОСОБА_2 взагалі не були знайомі між собою. Коли на другий показ квартири вже особисто прибула ОСОБА_2 , то ОСОБА_4 запитувала, як до неї звертатись, бо вони не були знайомі. Квартира була вільна, там ніхто не жив. ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , як ріелтори, були присутні в банку під час укладення попереднього договору та передачі авансу, був також нотаріус. Квартира була в іпотеці, іпотекодавець дав згоду на знаття заборони з метою продажу. Під час укладення основного договору була присутня ОСОБА_3 , яка отримала гроші за продаж.

З пояснень свідків вбачається, що ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не були знайомими між собою до того, як ОСОБА_4 вирішила придбати квартиру, яку для неї знайшли ріелтори. Договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був реальним, оплатним.

ОСОБА_1 , в якості наявного умислу у вчиненні правочину на відчуження цієї квартири з метою уникнення повернення боргу посилається на те, що перед тим мати ОСОБА_2 подарувала ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначену квартиру доньці ОСОБА_3 , яка вже потім продала квартиру ОСОБА_4 . Цей правочин, на її думку, і носить основні ознаки фраудаторності.

Однак, у договорі дарування від 18.10.2019 року зазначено, що квартира належала ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2017 року Таким чином, спірна квартира була придбана ОСОБА_2 06.12.2017 року, та на час отримання від ОСОБА_1 коштів в борг (12.05.2017 року) ОСОБА_2 ще не мала у власності цього майна.

Договір позики не може виконувати функції забезпечення виконання зобов`язань та не може обмежувати право власності позичальника на розпорядження майном, яке йому належить на праві приватної власності без окремого укладення самостійного договору в порядку, визначеному главою 49 ЦК України (постанова Верховного Суду від 23.09.2022 року у справі №463/11877/20).

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що нотаріально посвідчений договір позики від 12.05.2017 року не був забезпечений будь-яким майном, а на час отримання позики боржник не мав у власності квартири, про що достеменно було відомо позивачу. Відтак, доводи позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що кредитор міг розраховувати на повернення коштів боржником за рахунок цієї квартири, є безпідставними. Крім того, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер запису 237695880) вбачається, що 06.12.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 було укладено договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов`язань (повернення боргу 240000 доларів США), в іпотеку була передана зазначена квартира. 18.10.2019 року іпотека припинена за повідомленням іпотекодержателя ОСОБА_9 . Тобто, спірна квартира станом на час отримання позики перебувала в іпотеці за іншими борговими зобов`язаннями ОСОБА_2 , де іпотекодержатель дав згоду на припинення даної іпотеки, та одразу квартира була подарована матір`ю доньці.

З приводу викладеного ОСОБА_1 зазначає, що оскільки квартира безоплатно подарована матір`ю доньці, то в цьому є шкода для неї як позикодавця.

Відповідачі дійсно визнали, що договір дарування вчинено між матір`ю та донькою, та він був безоплатним. В судовому засіданні суду першої інстанції відповідач пояснювала, що захворіла на онкологічне захворювання, яке переносила дуже важко, перебувала на лікуванні закордоном, для чого були потрібні чималі кошти.

Однак, колегія суддів погоджується із висновком суду, що обставини безоплатності договору самі по собі не можуть свідчити, що саме цей правочин зашкодив інтересам позивача, яка розраховувала на повернення боргу за рахунок цієї квартири. З матеріалів справи вбачається, що спірну квартиру, донька у наступному передала в іпотеку. За інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 18.10.2019 року було припинено право власності ОСОБА_2 на кв. АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 18.10.2019 року, та 18.10.2019 року внесено запис про обтяження цього об`єкта (№33735494) на підставі іпотечного договору від 18.10.2019року, де іпотекодержателем є ОСОБА_10 , іпотекодавець ОСОБА_3 . Іпотека припинена 20.11.2019 року. Тобто, у відповідача ОСОБА_2 була конкретна мета, з якою вона подарувала доньці квартиру, яка жодним чином не пов`язана із уникненням відповідальності перед ОСОБА_1 . В свою чергу, ОСОБА_4 шукала для купівлі в м. Одесі квартиру для своєї доньки, та, як вже вказувалось вище, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не перебували у спільному заздалегідь обдуманому умислі на виведення квартири з власності ОСОБА_2 , а правочин був реальним, квартира набута у власність іншою особою, а продавець отримав грошові кошти.

Таким чином, безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що боржник відчужив безоплатно своє майно близькій особі, та вказані дії завдали кредитору шкоди у вигляді неможливості стягнення боргу за рахунок цього майна, оскільки для визнання правочину фіктивним має бути наявність умислу в усіх сторін правочину, а внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином, чого у даному випадку судом апеляційної інстанції не встановлено.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування нежилих приміщень від 05.12.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Як вбачається з матеріалів справи, 26.05.2014 року між ПАТ «КБ «ПРЕМІУМ» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_16 (Іпотекодержатель) було укладено іпотечний договір, яким забезпечено вимоги банку за кредитним договором №43/КЛ/14 від 26.05.2014 року, укладеним між банком та ОСОБА_2 . Предметом іпотеки були нежилі приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщень № 90) (в літ. А) загальною площею 43,1 кв.м., АДРЕСА_2 .

Нежилі приміщення належали ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2010 року.

06.11.2015 року між ОСОБА_12 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарована) було укладено договір дарування зазначених нежилих приміщень, та згідно з п. 6 цього договору, нежилі приміщення є предметом іпотеки за іпотечним договором №43/КЛ/14/І-1 із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, укладеним з ПАТ «КБ «ПРЕМІУМ» у забезпечення зобов`язань позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором №43/КЛ/14. Обдаровувана ОСОБА_2 набула статус Іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за вищевказаним іпотечним договором. Цей договір укладено за згодою Іпотекодержателя ПАТ «КБ «ПРЕМІУМ», оформленою листом №01309/2405 від 06.11.2015 року.

06.11.2015 року між ПАТ «КБ «ПРЕМІУМ» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (Іпотекодавець) було укладено іпотечний договір №43/КЛ/14 із застереженнями про задоволення вимог Іпотекодержателя, за яким цей договір забезпечує вимоги банку за кредитним договором №43/КЛ/14 від 26.05.2014 року, строк повернення до 24.05.2017 року Предмет іпотеки - нежилі приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщень № 90) (в літ. А) загальною площею 43,1 кв.м., АДРЕСА_2 . Предмет іпотеки належить ОСОБА_2 (Іпотекодавець) на підставі договору дарування від 06.11.2015 року. На підставі цього договору зареєстровано заборону на відчуження об`єкта договору іпотеки.

Листом №01308/265 від 21.11.2019 року ПАТ «КБ «ПРЕМІУМ» підтвердив відсутність станом на 21.11.2019 року заборгованості в ОСОБА_2 перед банком за договором від 26.05.2014 року.

Таким чином, власником нежитлових приміщень з 01.10.2010 року була саме ОСОБА_12 , а не ОСОБА_2 , та з метою повернення боргу банку, іпотекодавець ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 нежитлові приміщення, і на вчинення такого правочину банк давав згоду. Після того, як ОСОБА_2 виплатила борг банку, вона передала нежитлові приміщення, якими забезпечувався її кредит, їх власнику, тобто ОСОБА_5 .

З викладеного вбачається, що ОСОБА_1 помилково трактує даний правочин як фіктивний, вбачаючи в цьому лише безоплатну передачу нежитлових приміщень від матері до доньки.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду, що позивачем не доведено обставин, які б дозволили застосувати спеціальну норму права, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, а посилання ОСОБА_1 на ст. 234 ЦК України (воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених цими правочинами) спростовується тим, що як і у випадку дарування ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 квартири доньці, так і у випадку дарування 05.12.2019 року. ОСОБА_2 нежитлових приміщень другій доньці, подароване майно реально передавалося обдарованим.

Так, у першому випадку, квартира згодом була продана обдарованою сторонній особі, за яку продавець реально отримала грошові кошти. В другому випадку, нежитлові приміщення були фактично повернуті у власність ОСОБА_5 , яка ще до укладення 12.05.2017 року договору позики, подарувала 06.11.2015 року приміщення для можливості забезпечення зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором за згодою Іпотекодержателя, яка після погашення у 2019 році боргу перед банком, 05.12.2019 року фактично повернула іпотекодавцю майно.

Колегія суддів приймає до уваги, що позовна заява та апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить жодних належних доказів того, що позивач укладала чи мала намір укласти з ОСОБА_2 самостійний договір, яким було б забезпечено виконання зобов`язань останньої за договором позики від 12.05.2017 року.

Натомість, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що у період з 2017 по 2020 роки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були дружні відносини, де ОСОБА_2 позичала в борг у ОСОБА_1 гроші, повертала їх певними частинами, проти чого остання не заперечувала.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дійсно, спірне майно було відчужене ОСОБА_2 на підставі безоплатного договору та на користь близьких родичів, однак доказів, що після відчуження спірного майна у відповідача немає іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, позивачем не надано.

При цьому, ОСОБА_2 виконувалися взяті на себе зобов`язання за договором позики, і вказане підтверджено тим, що станом на 09.03.2020 року ОСОБА_2 здійснювала сплату боргу перед ОСОБА_1 , що остання особисто підтвердила у розписці від 09.03.2020 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що повернення ОСОБА_2 сум заборгованості від 16.07.2018 року та від 09.03.2020 року жодним чином не стосується Договору позики, який є предметом даної справи, оскільки вони здійснені на виконання інших зобов`язань, що виникли за розпискою від 16 липня 2018 року, не мають правового значення для вирішення даної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі №369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудоторного правочину як:

- фіктивного (ст. 234 ЦК України);

- такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст. ст. 3, 13 ЦК України);

- такого, що порушує публічний порядок (ч. 1 та 2 ст. 228 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17 вказано, що цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Як уже зазначалося вище, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідки. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі №723/405/17,).

Кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст. ст. 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна. Тому, з урахуванням того, що оспорювані договори дарування були виконані, вони не є фіктивними.

Позивач також не довела недобросовісності в діях відповідачів та зловживання ними правом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає правильним доводи суду про те, що поведінка боржника ОСОБА_2 відповідала критеріям розумності, спірні угоди мали певну правову та фактичну мету, яка не є очевидно неправомірною та недобросовісною. Спірні угоди не укладалися «про людське око», а доводи позивача щодо фраудаторності оспорюваних правочинів спростовуються вказаними вище обставинами, наданими доказами та поясненнями свідків, які свідчать про відсутність протиправного умислу в діях сторін оспорюваних правочинів при їх укладенні.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, що мало наслідком відмову у задоволенні позову.

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 є ідентичними доводам позовної заяви, яким судами першої інстанції надана належна оцінка, колегія суддів доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.03.2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 01 травня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе