Номер провадження: 22-ц/813/3242/25
Справа № 501/4225/24
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 14 листопада 2024 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіки та жінки без реєстрації шлюбу, заінтересована особа: Міністерство оборони України, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіки та жінки без реєстрації шлюбу, заінтересована особа: Міністерство оборони України.

В обґрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_3 з 2004 року по 2012 рік, потім вирішили взяти паузу у відносинах, а вже з початку 2019 року знову почали вести спільне господарство притаманне подружжю як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за весь час спільного життя вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка.

Під час повномасштабного вторгнення російської федерації ОСОБА_3 був мобілізований у порядку загальної мобілізації для служби у Збройних силах України 05.05.2023 року. З 12.04.2024 року після чергового завдання ОСОБА_3 перестав виходити на зв`язок, заявниця телефонувала всім відомим контактам, але чіткої відповіді від його побратимів так і не отримала, всі пропонували просто чекати. Походи у військомат також не принесли жодних результатів.

Уже 09.05.2024 року ОСОБА_1 запросили до себе батьки ОСОБА_3 та повідомили що надійшло сповіщення та останній рахується таким що зник безвісті.

У сповіщені № 173/881 від 08.05.2024 р. було повідомлено, що старший солдат ОСОБА_3 , водій 1 протитанкового відділення, взводу вогневої підтримки. 9 аеромобільної роти, 3 аеромобільного батальйону, військової частини НОМЕР_1 , залишаючись вірним військовій присязі, виявивши стійкість і мужність у бою за нашу Батьківщину зник безвісті 25.04.2024 року в районі населеного пункту Новоселівське. Сватівського району, Луганської області, під час виконання бойового завдання.

У зв`язку з тим, що заявниця та ОСОБА_3 не зареєстрували шлюб, ОСОБА_1 не може в повному обсязі реалізувати свої права, а саме належним чином комунікувати з органами військового управління, подавати заяви до уповноважених органів щодо розшуку ОСОБА_3 та ініціювати питання виплати грошових коштів тощо.

З огляду на це наявні підстави для звернення до суду щодо встановлення факту проживання однією сім`єю.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 14 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 (заінтересована особа: Міністерство оборони України) про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, - залишено без розгляду.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 14 листопада 2024 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявник вважає передчасними доводи зацікавленої особи, та, ймовірно, суду першої інстанції, щодо наявності підстав для здійснення виплат заявниці як особи, що проживала разом із військовослужбовцем. Наразі судом не розглядається питання щодо здійснення виплат, а лише здійснюється встановлення факту, яке є передумовою для звернення до Міністерства із відповідними заявами. На даному етапі однозначно відсутнє порушене право з боку заінтересованої особи , а тому залишення заяви без розгляду з підстав наявності спору про право є безпідставним. Крім того, судом у спірній ухвалі взагалі не наведено підстав для прийняття такого рішення.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 29.04.2025 року 15:30 год. учасники справи не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відео конференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Колегія суддів враховує, що предметом оскарження є ухвала суду першої інстанції та зважає на розумність строків розгляду справи, а також на те, що явка сторін та третіх осіб у судове засідання суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам.

Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням наданих доказів, пояснень та заперечень, встановлено, що під час розгляду справи між сторонами виник спір про право, який необхідно вирішувати в порядку позовного провадження.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , який зник безвісті 25 квітня 2024 року під час виконання військового обов`язку, пов`язаного з проходженням служби у Збройних Силах України, заявник вказувала, що встановлення такого факту є необхідним для належної комунікації з органами військового управління, подання заяв до уповноважених органів щодо розшуку ОСОБА_3 та ініціювання питання виплати грошових коштів.

З посвідчення серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_3 є військовослужбовцем ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 10).

Сповіщенням сім`ї № 173/881 від 08.05.2024 року ОСОБА_4 сповіщено про те, що її син, старший солдат ОСОБА_3 зник безвісті 25 квітня 2024 року в районі населеного пункту Новоселівське, Сватівського р-н, Луганської області, під час виконання бойового завдання (а. с. 12).

З довідки від 11.09.2024 року № 159 виданої головою Ради СОГ «Волна» вбачається, що ОСОБА_1 з 2019 року постійно проживає разом з чоловіком ОСОБА_3 (в не зареєстрованому шлюбі), який є власником ділянки АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 щомісячно сплачує комунальні послуги та немає заборгованості за цією адресою (а. с. 11).

Колегія суддів виходить з такого.

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Такі висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 11 вересня 2024 року в справі № 335/4669/23 (провадження № 61-8050св24), від 17 червня 2024 року в справі № 753/21178/21 (провадження № 61-15630св23) та інших.

Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року в справі № 632/580/17 виснував, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Тобто під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Якщо виникнення цивільного права залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що до юрисдикції цивільних судів справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам право подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

В обґрунтування заяви посилалася на те, що 25 квітня 2024 року при виконанні бойового завдання під час захисту Батьківщини зник безвісти її цивільний чоловік ОСОБА_3 з яким вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство. За час спільного проживання не встигли офіційно оформити сімейні стосунки. У зв`язку із зазначеним просила встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з лютого 2004 року до березня 2012 року та з березня 2019 року до 25 квітня 2024 року .

Заявник зазначила на те, що встановлення вказаного факту їй необхідно для реалізації прав на отримання грошової допомоги, належної комунікації з органами військового управління та подання заяв до уповноважених органів щодо розшуку ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції виходив с того, що вимоги заявника про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст.ст. 293, 315 ЦПК України, оскільки у заявника фактично виникає спір з органом, який вирішує питання надання грошової допомоги, що виключає можливість розгляду поданої заяви в порядку окремого провадження. Таким чином, суд виснував, що між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України може виникнути спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для підтвердження за нею певного соціально-правового статусу щодо призначення та виплати грошової допомоги сім`ї військовослужбовця.

Разом з цим, суд не звернув увагу на те, що необхідність встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 до зникнення безвісти останнього необхідно заявнику для виплати грошової допомоги, і саме у зв`язку з тим, що заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує такий факт, ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку окремого провадження із відповідною заявою.

Роблячи висновок про можливий вплив рішення про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбі на майнові права Міністерства оборони України, суд першої інстанції не врахував правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду в п. 106 постанови від 18 січня 2023 року у справі № 560/17953/24, про те, що між Заявником та Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки відповідач (Міністерством оборони України) не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги.

При цьому слід виходити з того, що спір про право можливий не у заявника із Міністерством оборони України, а саме із іншими особами, які можуть претендувати на отримання одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум у зв`язку із загибеллю (зникнення безвісти) військовослужбовця.

Зокрема, Порядком виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 передбачено, що виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей: військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно; військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. У разі письмової відмови однієї з осіб від виплати грошового забезпечення її частка рівномірно розподіляється між іншими особами, які мають право на його одержання.

Окрім того, встановлення факту про який просить заявник, в подальшому є підставою для застосування положень Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Як регламентовано статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Статтею 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті. До членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать: діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; один із подружжя, який пережив загиблу (померлу) особу; батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Відтак, встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу матиме наслідком виникнення у заявника прав на виплату належного грошового забезпечення солдата ОСОБА_3 як такого, що зниклий безвісти, а у випадку його загибелі на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті).

Таким чином, встановлення судом обставин чи існує спір про право можливе лише після з`ясування судом наявності інших осіб відповідно до ч. 1 ст. 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", які можуть претендувати, як на майно так і на отримання одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум у зв`язку із загибеллю військовослужбовця.

Відповідно, між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України такого спору бути не може, оскільки Міністерство не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги.

Зазначене узгоджується із правовими висновками, що містяться у постанові Великої Палати Верховного суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21, у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі № 98/1350/22 та від 12 березня2025 року у справі № 235/1547/24.

У своїй заяві до суду ОСОБА_1 ставить питання про встановлення юридичного факту, а не оскаржує відмову у виплаті грошової допомоги. У даному випадку існує необхідність у встановленні факту який повинен розглядатись за правилами окремого провадження.

Отже, є передчасним висновок суду першої інстанції про те, що факти, про встановлення яких просить заявник, не підлягають встановленню у порядку окремого провадження, оскільки існує спір про право, який підлягає розгляду виключно у порядку позовного провадження.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 вважає себе особою, яка згідно із Законом має право на отримання грошової виплати, та вчиняє певні дії щодо отримання зазначеної грошової допомоги у зв`язку зі зникнення безвісти військовослужбовця ОСОБА_3 .

У той же час, суд першої інстанції не перевірив доводи ОСОБА_1 , не встановив і в своїй ухвалі не зазначив, хто саме крім заявниці претендує на отримання одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум у зв`язку із загибеллю військовослужбовця відповідно до ч. 1 ст. 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", тобто не встановив коло суб`єктів на отримання грошової допомоги, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним (постанови Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц, від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц, від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19 (провадження № 61-13709св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 554/10125/20 (провадження № 61-12758св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 759/12740/21 (провадження № 61-126св22)).

Письмові пояснення Міністерства оборони України, у яких заінтересована особа заперечувала проти задоволення вимог заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, обґрунтовані відсутністю доказів, а не з наявністю спору про право.

Необхідність встановлення факту спільного проживання для отримання грошової допомоги у зв`язку зі зникнення безвісти військовослужбовця ОСОБА_3 без встановлення осіб, які можуть заперечувати відповідні обставини, саме по собі не свідчить про наявність спору.

У разі визнання іншими особами, які входять до переліку визначених у ст. 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" осіб, обставин, які просить встановити заявник, у суду відсутні підстави вважати наявним спір про право, відтак є можливим встановлення відповідного факту в порядку окремого провадження.

Отже, висновки суду першої інстанції про наявність спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження, є передчасними і нічим не обґрунтованим. Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції не встановлював дійсних осіб, між якими існує спір про право, та не встановив, чи є між такими особами реальний, а не вірогідний спір.

За таких обставин, залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 на підставі частини шостої статті 294 ЦПК України, суд першої інстанції на вказані вище вимоги закону та обставини справи належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що такий спір має розглядатися у порядку позовного провадження.

ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваної ухвали та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 14 листопада 2024 року - скасувати, справу направити до Іллічівського міського суду Одеської області для продовження розгляду справи.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 08.05.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова