ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 278/3717/21

провадження № 61-4421св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В.,

Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ),

розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_3 на постанову Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 14 травня 2024 року в складі колегії суддів: Талько О. Б., Шевчук А. М., Коломієць О. С.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про визнанняпротиправними та скасування постанови державного виконавця та акта про передачу майна стягувачу, зобов`язання вчинити певні дії.

Позов мотивований тим, що 01 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_2 укладений договір застави, за умовами якого ОСОБА_2 передала в заставу банку належний їй автомобіль Mazda 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . Договір застави укладений з метою забезпечення належного виконання кредитних зобов`язань за договором, укладеним між ними 31 травня 2007 року.

На підставі договору відступлення права вимоги, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 13 листопада 2018 року, позивач набув право вимоги за вказаним договором застави та належним чином зареєстрував відповідне обтяження транспортного засобу.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором предмет застави добровільно переданий позивачеві у позасудовому порядку.

Проте 02 вересня 2021 року старший державний ВДВС Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Дідківський А. С., під час виконання рішення суду про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів, описав та наклав арешт на 1/2 частину вказаного транспортного засобу.

Надалі старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Сладь Т. П. винесла постанову про передачу 1/2 частини цього автомобіля стягувачу в рахунок погашення боргу та складено відповідний акт.

На цей час спірний транспортний засіб перебуває у володінні ОСОБА_3 . Разом з цим це порушує його права, оскільки він як заставодержатель цього рухомого майна, вправі зареєструвати за собою право власності на спірний автомобіль.

Позивач зазначав, що наявність порушеного права ОСОБА_1 внаслідок накладення арешту на цей автомобіль встановлено також й постановою Верховного Суду від 31 травня 2023 року в справі № 296/314/19.

ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просив:

визнати протиправним та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Сладь Т. П. про передачу майна стягувачу від 17 грудня 2021 року та акт передачі майна в рахунок погашення боргу від 17 грудня 2021 року щодо передачі ОСОБА_3 1/2 частини автомобіля Mazda 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

зобов`язати ОСОБА_3 повернути автомобіль Mazda 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Протокольною ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 07 липня 2023 року вирішено вважати правильним найменування відповідача - відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у зв`язку із зміною найменування.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 10 серпня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору.

Позивач, звертаючись із позовом про визнання протиправними постанови та акта про передачу майна, зобов`язання вчинити певні дії пред`явив позов до ВДВС Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області. У Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься інформація про те, що як юридична особа 29 жовтня 2019 року зареєстровано Центральне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Київ). Відомостей про реєстрацію відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області як окремої юридичної особи реєстр не містить. Таким чином, відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області є структурним підрозділом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Позивач у цій справі статус відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області визначив як відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні пояснила, що позов пред`явлений до держави в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області. Проте суд з такими аргументами не погодився.

Натомість задоволення позову ОСОБА_1 про визнання протиправними постанови та акта про передачу майна, зобов`язання вчинити певні дії, може безпосередньо впливати на права та інтереси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) як юридичної особи.

За таких обставин пред`явлення позову до особи, яка не може відповідати за заявленими вимогами, так само і незалучення до участі у справі відповідача особи, яка має відповідати за позовом, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Тому позов ОСОБА_1 в частині вимог про визнання протиправними та скасування постанови про передачу майна стягувачу від 17 грудня 2021 року та акта передачі майна в рахунок погашення боргу від 17 грудня 2021 року задоволенню не підлягає.

Оскільки позовна вимога щодо зобов`язання ОСОБА_3 повернути спірний автомобіль нерозривно пов`язана з вимогами про визнання протиправними та скасування постанови про передачу майна стягувачу та акта передачі майна в рахунок погашення боргу, які датовані 17 грудня 2021 року, у задоволенні якої судом відмовлено через визначення неналежного відповідача, то і у задоволенні цієї вимоги позивачу слід також відмовити.

Додатковим рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 04 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_3. про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Суд першої інстанції вказав, що на підтвердження понесених відповідачами витрат на правничу допомогу до матеріалів справи надано такі документи: ордер серії АМ № 1018025 (т. 1, а. с. 94), копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (т. 1, а. с. 95), протокол погодження гонорару між ОСОБА_3 та адвокатом Бородіним Д. В. від 01 грудня 2021 року (т. 2, а. с. 173), договір про надання правничої допомоги від 01 грудня 2021 року, укладений між ОСОБА_3 та адвокатом Бородіним Д. В. (т. 2, а. с. 174).

У протоколі погодження гонорару від 01 грудня 2021 року (т.2, а. с. 173) зазначено, що вартість професійної допомоги (вивчення матеріалів справи, судової практики, складання процесуальних документів, прийняття участь в судових засіданнях, вивчення матеріалів інших пов`язаних справ та матеріалів виконавчих проваджень) є фіксованою, та складає 70 000 грн, які підлягають сплаті клієнтом на протязі 10 календарних днів після набуття судовим рішенням за цією справою (№278/3717/21) законної сили.

Оцінивши складність справи, час, необхідний для вчинення дій та надання послуг, зазначених у протоколі погодження гонорару від 01 грудня 2021 року, врахувавши те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, суд зробив висновок, що справедливим буде зменшення розміру витрат, понесених на надання професійної правничої допомоги, до 15 000 грн, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 серпня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Визнано незаконними та скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Сладь Т. П. про передачу майна стягувачу від 17 грудня 2021 року та акт передачі майна в рахунок погашення боргу від 17 грудня 2021 року щодо передачі ОСОБА_3 1/2 частини автомобіля Mazda 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Зобов`язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 автомобіль Mazda 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04 жовтня 2023 року скасовано та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд виходив з того, що при зверненні з позовними вимогами про визнання протиправними та скасування постанови державного виконавця від 17 грудня 2021 року, акта про передачу майна стягувачу та зобов`язання ОСОБА_3 повернути спірний автомобіль ОСОБА_1 зазначав, що він є заставодержателем цього автомобіля й має переважне право на задоволення своїх вимог, адже ОСОБА_2 не виконала забезпечене заставою зобов`язання за кредитним договором.

Суд апеляційної інстанції вказав, що передбачена статтею 61 Закону України «Про виконавче провадження» процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які в силу положень пункту 4 частини другої статті 11 ЦК України можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

При цьому вимоги про оспорення акта та постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу є спором про право цивільне, пов`язаним, зокрема, з належністю майна особі, незалежно від того, хто оспорює такі акти та постанови (боржник чи інша заінтересована особа).

Матеріали справи свідчать, що на час вирішення державним виконавцем питання про передачу майна стягувачу спірний автомобіль був переданий позивачеві, який, будучи заставодержателем цього транспортного засобу, мав законні підстави для задоволення вимог за рахунок вказаного рухомого майна. Проте переданий у заставу автомобіль був вилучений у ОСОБА_1 та на цей час перебуває у володінні ОСОБА_3 , що свідчить про порушення прав позивача.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, ОСОБА_3 посилався на ту обставину, що законодавством не передбачена можливість відступлення права вимоги за кредитними договорами на користь фізичних осіб, а тому позивач не є заставодержателем спірного автомобіля й зазначеними постановою та актом державного виконавця жодним чином не порушуються права ОСОБА_1 .

Під час вирішення спору в справі № 296/314/19 суд касаційної інстанції надав правову оцінку обставинам, за якими ОСОБА_1 набув право вимоги до ОСОБА_2 на підставі вказаного договору застави. Тому відсутні підстави стверджувати про те, що позивач не є заставодержателем спірного транспортного засобу.

Судом встановлено, що обтяження спірного транспортного засобу у зв`язку із його передачею в заставу було зареєстроване раніше ніж публічне обтяження, застосоване державним виконавцем. Крім того, частка боржника ОСОБА_4 у цьому майні була визначена у розмірі 1/2. Проте, незважаючи на вказані обставини, ОСОБА_3 забрав цей автомобіль з місця його тимчасового зберігання, що свідчить про наявність підстав для застосування положень статті 1212 ЦК України.

За таких обставин апеляційний суд зробив висновок про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення.

При вирішенні спору у цій справі суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про визнання протиправними постанови та акта про передачу майна стягувачу пред`явлені до неналежного відповідача.

Проте відповідно до пункту 1 Типового положення про відділ державної виконавчої служби міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 20 квітня 2016 року №1183/5, відділ державної виконавчої служби міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України є органом державної виконавчої служби, який входить до системи органів Міністерства юстиції України, є структурним підрозділом та підпорядковується міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції України через відповідні управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України.

У пункті 12 Типового положення також передбачено, що відділ є юридичною особою, має рахунки в органах Державної казначейської служби України, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування авансового внеску стягувача, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Отже, звертаючись до суду з даними вимогами, позивач правильно вказав суб`єктний склад відповідачів, пред`явивши позовні вимоги, зокрема, й до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Таким чином, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, то немає підстав для відшкодування ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу. За таких обставин додаткове рішення слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Крім того, враховуючи ту обставину, що позов та апеляційну скаргу задоволено, на користь ОСОБА_1 з відповідачів необхідно стягнути 3 178 грн судового збору за подання позову та апеляційної скарги.

Додатковою постановою Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року заяву представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Апеляційний суд виходив з того, що доказами, які наявні у матеріалах справи, підтверджується надання ОСОБА_1 правничої допомоги адвокатом Нестерчук С. С. Договір про надання правової допомоги від 25 жовтня 2021 року № 10-1/21, додаткова угода до договору та акт приймання-передачі наданих послуг від 21 лютого 2024 року містять інформацію про те, що за надання правової допомоги клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар. Вартість послуг за надання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції становить 36 000 грн, вартість таких послуг в суді апеляційної інстанції складає 37 500 грн. Загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 73 500 грн.

Проаналізувавши обсяг наданих адвокатом позивачу послуг, оцінивши співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених і поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, виходячи із засад розумності та справедливості, апеляційний суд вважав, що заявлена сума витрат в розмірі 73 500 грн є надмірною та неспівмірною зі складністю справи, наданими адвокатом послугами, їх обсягом та часом витраченим на виконання.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи, який підлягає відшкодуванню ОСОБА_3 , слід зменшити до 20 000 грн. Такий розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності, співмірності конкретним обставинам справи з урахуванням її складності та необхідних процесуальних дій сторони.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

22 березня 2024 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що:

оскаржувані постанова та акт видані старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Сладь Т. П. У позовній заяві як відповідача ОСОБА_1 зазначив вказаний відділ примусового виконання. У зв`язку з його реорганізацією за клопотанням позивача цей відповідач замінений на відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Проте як особа, яка вказана у позові як відповідач (відділ примусового виконання), так і особа, на яку замінено цього відповідача, не є юридичною особою, а тому не може бути стороною у справі. Крім того, оскаржувані постанова та акт складені державним виконавцем як самостійним незалежним суб`єктом виконавчого провадження, якому законодавством надано право приймати відповідні рішення та складати певні документи. Проте державний виконавець не може бути відповідачем у цивільній справі в позовному провадженні. Тому відповідачем повинна бути юридична особа, у складі якої державний виконавець виконує свої обов`язки. Такою особою є Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ). Пред`явлення позову до особи, яка не може відповідати за заявленими вимогами, так само не залучення до участі у справі як відповідача особи, яка має відповідати за позовом, є підставою для відмови у задоволені позову;

апеляційний зробив помилковий висновок, що відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) юридичною особою та безпідставно обґрунтував його нормами Типового положення про відділ державної виконавчої служби міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 20 квітня 2016 року № 1183/5. Типове положення, на яке послався апеляційний суд, не може мати пріоритет над вимогами статті 80 ЦК України та норм Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань». Крім того, якщо припустити, що вказане Типове положення визначає відділ державної виконавчої служби юридичною особою, то таке типове положення не стосується відповідача у цій справі. Так, відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)» є підрозділом Управління, яке в свою чергу є підрозділом Центрального міжрегіонального управління. Ні відділ, ні Управління не є юридичними особа. Суд апеляційної інстанції також помилково послався на нерелевантні висновки, які викладені у постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року в справі № 206/1140/22 (провадження № 61-11772св22), оскільки у вказаній справі відповідачем є відділ державної виконавчої служби, а не відділ примусового виконання рішень;

передача стягувачу нереалізованого на торгах майна в рахунок погашення боргу є правочином, сторонами якого стягувач, боржник і державний виконавець, який виконуючи функції держави вчиняє дії від імені боржника. Такий правочин відповідно до вимог закону оформлюється постановою та актом державного виконавця. Ці документи засвідчують перехід права власності до стягувача. Таким чином, у позові про визнання недійсним цього правочину (постанови та акта), учасниками справи мають бути усі сторони правочину, в тому числі і боржник у виконавчому провадженні - ОСОБА_4 . Проте він не був залучений до участі в справі як відповідач. Водночас залучення боржника ОСОБА_5 до участі в справі в якості третьої особи є обов`язковим, адже рішення суду впливає на його обов`язки щодо ОСОБА_3 , а при визнання недійсним передачі стягувачу ОСОБА_3 майна в рахунок погашення боргу, у боржника ОСОБА_4 фактично відновлюється зобов`язання у розмірі вартості цього майна;

набуття позивачем прав заставодержателя щодо спірного автомобіля встановлено у справі № 296/314/19. Апеляційний суд визнав цю обставину такою, що не потребує доказуванню. Проте заставодержатель (позивач) не є особою, яка може витребовувати автомобіль з чужого володіння, адже він (заставодержатель) не є власником (володільцем) цього спірного майна. Відповідно до частини 6 статті 576 ЦК України предмет застави залишається у заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. У цій справі ні договором, ні законом не передбачено, що позивач може володіти автомобілем. Права заставодержателя за договором застави від 01 червня 2007 року щодо автомобіля обмежуються лише правом задовольнити свої вимоги до боржника за рахунок цього автомобіля, і тільки з дотриманням порядку, який визначений законом або договором. Крім того, до суду не надано доказів реалізації позивачем права, передбаченого пунктом 5.2 договору застави від 01 червня 2007 року, тобто не представлено доказів набуття права власності із застосуванням механізму звернення стягнення на заставне майно (договору, виконавчого напису, рішення суду, факту реєстрації автомобіля за позивачем, тощо). Отже, ОСОБА_1 є не належним позивачем за вимогою про витребування (повернення) автомобіля, оскільки таким позивачем можу бути лише власник або інший володілець, яким позивач не є. Висновок апеляційного суду про те, що позивач є власником автомобіля ґрунтується на нібито переданні автомобіля відповідачем ОСОБА_2 (матір`ю позивача), про що вона повідомила у відзиві. Водночас передача кредитору заставного автомобіля має відбуватися шляхом укладення відповідного договору, виконавчого напису, рішення суду, що не враховано апеляційним судом;

у позовній вимозі, яка викладена у заяві про зміну предмета позову (яку суд прийняв до розгляду), не зазначено кому позивач просить повернути автомобіль. Тобто предмет позову сформульовано таким чином, що навіть в разі його задоволення, рішення суду не зможе бути виконане, адже не буде вказано кому відповідач повинен передати автомобіль. Формулювання предмета позову є виключним правом позивача. Доповнення предмету позову чи його уточнення законом не передбачено. Такі доповнення можливі лише шляхом зміни предмета позову і лише на стадії підготовчого провадження. Суд не вправі замість позивача визначати предмет позову. Отже, апеляційний суд вийшов за межі предмету спору і ухвалив передати автомобіль позивачу (про що він не просив);

покладення на відповідача ОСОБА_3 обов`язку передати спірний автомобіль позивачу є нелогічним, порушує баланс інтересів учасників справи та інших осіб. Так, автомобіль був вилучений державним виконавцем (а не ОСОБА_3 ) у боржника ОСОБА_4 (не у позивача, а у його батька, який не є учасником справи) та переданий ОСОБА_3 на підставі рішень представника держави - акта, постанови та вимоги державного виконавця. Скаржник не перебуває і не перебував в жодних договірних чи позадоговірних відносинах із позивачем, який жодного разу не пред`являв йому претензій на спірне майно. Наслідком передачі автомобіля не власнику або органу, який його передав, можуть стати претензії цього органу або власника до ОСОБА_3 , оскільки він не має жодних підстав (крім оскаржуваної постанови) віддавати автомобіль позивачу. Тому більш логічним, на переконання ОСОБА_3 , є повернення спірного автомобіля відділу примусового виконання (який його передавав), ДП «Сетам» (де його видали) або власнику (яким є відповідач ОСОБА_2 ), що він готовий зробити;

норми статті 393 ЦК України, на яку послався апеляційний суд, передбачає, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Проте позивач не є власником, а лише заставодержателем;

суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду;

апеляційний суд допустив інші порушення, зокрема: з власної ініціативи витребував та застосував Типове положення про відділ державної виконавчої служби міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 20 квітня 2016 року № 1183/5; безпідставно поклав на ОСОБА_3 судові витрати, оскільки він жодних протиправних дій ні щодо предмету спору (автомобіля), ні щодо позивача, не вчиняв; позивач жодного разу до суду не з`являвся, жодної заяви особисто не подавав та не підписував та більше двох років не проживає і не перебуває в Україні. При цьому місце знаходження (проживання, перебування) позивача наразі не відомо ні суду, ні учасникам справи. Це свідчить про невиконання позивачем вимоги частини першої статті 131 ЦПК України. Такі дії можуть свідчити про мету ухилення від відшкодування майбутніх ймовірних судових витрат (за наслідками розгляду справи) або ухилення від мобілізації. Суд норми частини першої статті 131 ЦПК України проігнорував;

під час розгляду справи суд першої інстанції витребував матеріали виконавчого провадження. Ці матеріали містять вимогу державного виконавця до ДП «Сетам» від 20 грудня 2021 року про передачу спірного автомобіля, яка є належним доказом того, що ОСОБА_3 не забирав самовільно автомобіль (як стверджував представник позивача), тому на нього не може бути покладено обов`язок передати транспортний засіб позивачу чи сплати судових витрат. Апеляційний суд цей доказ не дослідив, що мало наслідком неправильне вирішення справи.

03 квітня 2024 року від ОСОБА_3 до суду надійшли доповнення до касаційної скарги.

У доповненнях до касаційної скарги відповідач зазначав, що відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не може бути відповідачем у цій справі. Крім того, посилався на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 06 березня 2024 року в справі № 372/4451/19 (провадження

№ 61-15876св23).

03 квітня 2024 року ОСОБА_3 подав додаткові пояснення.

У цих поясненнях відповідач вказує, що до ОСОБА_1 не могло перейти право вимоги ні за кредитним договором, ні за договором застави (іпотеки). Тому відсутні підстави вважати його власником автомобіля і він не має повноважень витребовувати цей автомобіль. Схожий висновок викладено у постанові у Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 206/4841/20.

17 червня 2024 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить додаткову постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

висновок апеляційного суду про обов`язок повернути автомобіль є наслідком скасування судом правоустановчих документів (акта та постанови державного виконавця), а не наслідком протиправних дій чи бездіяльності ОСОБА_3 . Водночас позов пред`явлено і задоволено до трьох відповідачів, але витрати на правничу допомогу безпідставно покладені лише на ОСОБА_3 ;

апеляційний суд не встановив жодної неправомірної дії ОСОБА_3 , тому, стягнувши витрати на правничу допомогу лише з нього фактично допустив втручання у мирне володіння майном (грошовими коштами, щодо сплати яких у нього виник обов`язок на підставі оскаржуваної додаткової постанови);

у суді першої інстанції позивач не надав доказів судових витрат ні до ухвалення судового рішення, ні після. Також ним не заявлено про поважність причин неможливості подання таких доказів до ухвалення судового рішення. Таким чином, підстави для ухвалення додаткової постанови про відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу, які він поніс у суді першої інстанції відсутні;

у суді апеляційної інстанції позивач до ухвалення судового рішення не надав доказів витрат на правничу допомогу, не заявив про наявність таких доказів, не вказав про неможливість подання таких доказів, а також про поважні причини такої неможливості. Тобто у апеляційного суду були відсутні законні підстави для ухвалення додаткової постанови про відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу у апеляційному суді;

заява по суті чи заява з процесуальних питань, яка подається до суду в електронній формі може бути сформована виключно із застосуванням вбудованого текстового редактора. Проте представник позивача в текстовому редакторі сформував заяву такого змісту: «Текст заяви в додатках». Як додаток представник позивача прикріпив pdf-файл, який містить текст заяви. Додатки можуть додаватися лише до створених документів, тобто до створених заяв по суті справи чи заяв з процесуальних питань, які подаються для вирішення до суду. Разом з цим заява про ухвалення додаткової постанови у встановленому законом порядку фактично не була створена;

незважаючи на це, апеляційний суд ухвалою від 27 лютого 2024 року призначив до розгляду заяву представника позивача. Оскільки така ухвала не підлягає самостійному оскарженню, то вказівка про її незаконність міститься у цій касаційній скарзі;

акт приймання-передачі наданих адвокатом послуг, який поданий до суду представником позивача, не підписаний позивачем. Місце знаходження позивача невідоме, тому, ймовірно, він навіть і не знає про «понесені ним витрати на правничу допомогу». Таким чином до суду не представлено належних доказів витрат позивача на правничу допомогу;

апеляційний суд у постанові від 20 лютого 2024 року зробив висновок, що позивач поніс витрати на правничу допомогу адвоката у суді першої інстанції в розмірі 36 000,00 грн та в суді апеляційної інстанції 37 500,00 грн. Аналогічне твердження міститься й у відповідній заяві представника позивача. Оскільки про стягнення судових витрат у суді першої інстанції не заявлялось, то апеляційний суд мав право вирішувати питання щодо витрат понесених позивачем лише у суді апеляційної інстанції, тобто щодо 37 500,00 грн;

як видно зі змісту заяви представника позивача до суми витрат на стадії апеляційного перегляду включені витрати за подання апеляційної скарги на ухвалу суду від 31 жовтня 2022 року (в розмірі 6 500,00 грн) та за розгляд справи апеляційним судом 19 грудня 2022 року (в розмірі 1 500,00 грн). Тобто представник позивача включив витрати понесені у іншому апеляційному провадженні, які повинні були бути заявлені в апеляційному суді у 2022 році, або у 2023 році в суді першої інстанції до ухвалення рішення. Тому суд апеляційної інстанції в оскаржуваній додатковій постанові повинен був вирішувати питання про розподіл витрат на правничу допомогу лише в межах суми 29 500 грн, а враховуючи, що позов задоволений до трьох відповідачів, то щодо відшкодування витрат ОСОБА_3 у межах суми 13 166,66 грн. Якщо апеляційний суд вирішив, що компенсації підлягають 20 000,00 грн, то ця сума мала бути розділена на трьох відповідачів. Більш того, у постанові по суті позовних вимог апеляційний суд розподілив судовий збір порівну між ОСОБА_3 та іншим відповідачем. Водночас додаткова постанова не містить жодних мотивів стосовно того, чому витрати на правничу допомогу, понесені позивачем, покладені лише на ОСОБА_3 .

Короткий зміст відзивів на касаційні скарги

09 травня 2024 року ОСОБА_1 направив відзив за підписом представника Нестерчук С. С. , у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року - без змін.

Відзив обґрунтований тим, що:

на даний час спірний транспортний засіб перебуває у володінні ОСОБА_3 , що порушує права ОСОБА_1 , який є заставодержателем цього рухомого майна й має право зареєструвати за собою право власності на спірний автомобіль;

з метою захисту свого переважного права на задоволення вимог за рахунок переданого у заставу автомобіля ОСОБА_1 звертався у 2019 році до суду з позовом про зняття арешту та заборони відчуження цього майна. Постановою Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 296/314/19 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Звільнено з-під арешту та заборони відчуження майна (спірного автомобіля), що належить ОСОБА_2 , які накладено згідно з постановами Корольовського відділу ДВС Житомирського міжрегіонального управління юстиції в Житомирській області від 04 червня 2014 року та від 10 червня 2014 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_5. Під час розгляду даної справи суд касаційної інстанції встановив, що до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за кредитним договором, укладеним 01 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 . При цьому, суд зазначив, що забезпечувальне обмеження ОСОБА_1 зареєстроване раніше ніж публічне обмеження, вжите державним виконавцем, а тому він має пріоритет у реалізації предмета застави. Верховним Судом також встановлено, що зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_2 належно не виконала (у матеріалах справи немає доказів, які свідчать про протилежне). Отже, суд касаційної інстанції констатував, що ОСОБА_1 є заставодержателем спірного автомобіля й має переважне право на задоволення своїх вимог, оскільки ОСОБА_2 не виконала забезпечене заставою зобов`язання за кредитним договором. Саме на зазначені обставини й посилався позивач при зверненні до суду з позовними вимогами про визнання протиправними та скасування постанови державного виконавця від 17 грудня 2021 року, акта про передачу майна стягувачу та зобов`язання ОСОБА_3 повернути спірний автомобіль;

оцінюючи підставність накладення арешту у виконавчому провадженні, в якому стягувачем є не заставодержатель, а інша особа ( ОСОБА_3 ), суд у справі № 296/314/19 також врахував, що виконавець може звернути стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями за сукупності умов, визначених у частині першій статті 51 Закону України «Про виконавче провадження». Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює звернення стягнення на заставлене майно боржника. Виконавець не може діяти на власний розсуд у такому випадку. Разом з цим позивач як заставодержатель реалізованого майна не надав державному виконавцю своєї згоди на звернення стягнення на заставне майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями відповідно до умов, визначених статтею 51 Закону України «Про виконавче провадження»;

у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року в справі № 296/314/19 зазначено, що власник спірного автомобіля ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах якого накладені такі арешти, залучені до участі у справі як відповідачі, тому факт незалучення до участі у справі ОСОБА_4 не може бути підставою для відмови у позові до належних відповідачів. На момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про зняття арешту з майна та зобов`язання вчинити дії було визначено як відповідачів ОСОБА_2 як власника спірного автомобіля, ОСОБА_3 як стягувача у виконавчому провадженні в інтересах якого накладено арешти на майно та відповідний орган державної виконавчої служби, державний виконавець якого проводив звернення стягнення на спірне майно шляхом його арешту, вилученню та реалізації, - Відділ примусового виконання рішень управління забезпечень примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький). В ході розгляду справи в суді змінилися обставини, зокрема одна друга частина автомобіля передано ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу на підставі постанови та акта державного виконавця від 17 грудня 2021 року, а також відповідно було знято арешт з цього майна. Таким чином, з метою ефективного захисту своїх порушених прав позивач змінив свої вимоги. З огляду на вказані висновки Верховного Суду належним відповідачем у спірних правовідносинах є ОСОБА_3 як особа, якій передано спірне майно та у фактичному володінні якого воно перебуває без достатньої правової підстави. Тому є безпідставними доводи скаржника, зазначені в касаційній скарзі, про те, що відділ примусового виконання рішень не може бути стороною у справі. Позов у цій справі пред`явлений до органу державної виконавчої служби, на який законом покладено примусове виконання рішень, тобто до державного органу - відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а також до особи, якій у виконавчому проваджені передано майно та у фактичному володінні якої воно перебуває - ОСОБА_3 ;

встановлено, що спірний автомобіль вилучений державним виконавцем безпосередньо у заставодержателя, який володіє спірним майном на підставі договору, - ОСОБА_1 , та у якого знаходяться ключ від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування положень статті 1212 ЦК України та зобов`язав ОСОБА_3 повернути позивачу автомобіль, встановивши порушення його прав, адже будучи заставодержателем цього транспортного засобу він мав законні підстави для задоволення вимог за рахунок вказаного рухомого майна. При цьому є безпідставними доводи скаржника, що апеляційний суд вийшов за межі предмету спору;

апеляційний суд, керуючись завданням цивільного судочинства, правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, правильно врахував висновки Верховного Суду у справі № 296/314/19 та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Позовні вимоги у цій справі нерозривно пов`язані між собою підставою виникнення, стосуються одного й того ж майна, що має наслідком повернення цього майна законному володільцю.

постанова та акт державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу можуть бути визнані незаконними та скасовані. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2021 року в справі № 484/5200/18 (провадження № 61-11517св20). Отже, обраний позивачем спосіб захисту прав відповідає правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

безпідставними є доводи скаржника про те, що суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 206/1140/22, від 12 червня 2019 року у справі № 752/1115/17, від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21, від 06 березня 2024 року у справі № 295/6062/22. Також скаржник не обґрунтував підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах);

аргументи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, як і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

24 липня 2024 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Нестерчук С. С. надійшов відзив, у якому вона просить додаткову постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що:

апеляційний суд установив, що ОСОБА_1 надавалася правнича допомога адвокатом Нестерчук С. С.;

вартість послуг за надання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції становить 36 000 грн, вартість таких послуг в суді апеляційної інстанції - 37 500 грн. Загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 73 500 грн;

проаналізувавши обсяг наданих адвокатом позивачу послуг, оцінивши співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених і поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, виходячи із засад розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що заявлена сума витрат в розмірі 73 500 грн є надмірною та неспівмірною зі складністю справи, наданими адвокатом послугами, їх обсягом та часом витраченим на виконання. Тому розмір витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи, який підлягає відшкодуванню ОСОБА_3 зменшено апеляційним судом до 20 000 грн;

у заяві про ухвалення додаткового рішення представником позивача зазначено про те, що вказаний спір виник у зв`язку з ініціюванням ОСОБА_3 перед відділом примусового виконання рішень звернення стягнення на спірний автомобіль, який перебував у заставі ОСОБА_1 , про що достовірно було відомо ОСОБА_3 з огляду на спір у справі №296/314/19. При цьому ОСОБА_3 та його представник затягували розгляду справи. Крім того, ОСОБА_3 тривалий час (більше двох років) утримував у себе незаконно вказаний автомобіль. Він також уникав досудового вирішення спору або ж врегулювання спору під час розгляду справи. Належним відповідачем за пред`явленими позовними вимогами, які задоволені апеляційним судом, є ОСОБА_3 як особа, якій передано майно у виконавчому провадженні, та у володінні якого перебуває спірний автомобіль без будь-яких правових підстав. Таким чином, враховуючи спірні правовідносини та обставини, встановлені судом, на переконання представника позивача, при ухваленні додаткової постанови апеляційний суд правильно застосував норми статті 141 ЦПК України, поклавши судові витрати позивача на правничу допомогу саме на ОСОБА_3 ;

судом також дотримано порядок ухвалення оскаржуваної додаткової постанови, передбачений статтею 270 ЦПК України;

безпідставними є доводи скаржника про те, що у апеляційного суду була відсутня заява представника позивача, яка була б подана до суду у спосіб, визначений законом;

аргументи ОСОБА_3 про те, суд апеляційної інстанції мав право вирішувати питання щодо розподілу витрат понесених позивачем лише у суді апеляційної інстанції, тобто 37 500 грн, є помилковими. До визначеного розміру витрат були включені витрати у цій справі, понесені у зв`язку з апеляційним переглядом ухвали суду першої інстанції, які підлягають розподілу при вирішенні справи по суті;

апеляційний суд безпідставно зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи, до 20 000 грн, без доведення ОСОБА_3 відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України неспівмірності заявлених витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 278/3717/21 та витребувано справу із суду першої інстанції. Цією ж ухвалою у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення дії (виконання) постанови апеляційного суду відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2024 року відкрито провадження у справі на додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 14 травня 2024 року. У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення виконання додаткової постанови Житомирського апеляційного суду від 14 травня 2024 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2024 року в задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення виконання постанови Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року та додаткової постанови Житомирського апеляційного суду від 14 травня 2024 року відмовлено.

У червні 2024 року матеріали справи № 278/3717/21 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2025 року клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку для подання доповнення до касаційної скарги задоволено, поновлено ОСОБА_3 відповідний строк та прийнято до розгляду доповнення до касаційної скарги від 03 квітня 2024 року на постанову Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року, подані ОСОБА_3 ; у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про долучення доказів до матеріалів справи відмовлено; у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про поновлення строку для подання відзиву на касаційну скаргу на додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 14 травня 2024 року відмовлено, продовжено представнику ОСОБА_1 строк для подання відзиву на касаційну скаргу на додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 14 травня 2024 року; справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 10 квітня 2024 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 206/1140/22, від 12 червня 2019 року у справі № 752/1115/17, від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21, від 06 березня 2024 року у справі № 295/6062/22; відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 21 червня 2024 року вказано, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 01 червня 2007 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 уклали договір застави, відповідно до умов якого ОСОБА_2 з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором від 31 травня 2007 року № 014/4708/73/110849 передала в заставу банку автомобіль Mazda 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 на підставі договору про відступлення права вимоги за договором застави, укладеного 13 листопада 2018 року з ТОВ «ФК «Укрфінанс груп», набув право вимоги за договором застави, який укладений 01 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_2 з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором від 31 травня 2007 року № 014/4708/73/110849. Так, 13 листопада 2018 право вимоги за вказаним договором застави перейшло від первісного кредитора до ПАТ «ОКСІ Банк» на підставі договору, укладеного цього ж дня між вказаним товариством та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Надалі, 13 листопада 2018 року, між ПАТ «ОКСІ Банк» і ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» також був укладений договір відступлення права вимоги за вказаним договором застави транспортного засобу. Таким чином, внаслідок укладення 13 листопада 2018 року угод про відступлення права вимоги, заставодержателем переданого у заставу автомобіля є ОСОБА_1 .

Відповідно до відомостей Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 08 вересня 2021 року № 29277178 приватний нотаріус Сєтак В. Я. зареєстрував приватне обтяження, а саме: заставу рухомого майна на автомобіль Mazda 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , боржник: ОСОБА_2 , обтяжувач: ОСОБА_1 , розмір основного зобов`язання - 23 590,00 дол. США.

Наявна в матеріалах справи заява ОСОБА_2 містить інформацію про те, що у зв`язку з наявністю заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 174 713,94 грн, вона передала у позасудовому порядку у власність позивачеві автомобіль Mazda 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який перебував у його володінні на час вилучення цього транспортного засобу державним виконавцем.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 20 травня 2015 року, яку залишено без змін постановою Апеляційного суду Житомирської області від 21 липня 2015 року, визначено, що частка боржника ОСОБА_4 у майні, зокрема, у транспортному засобі Mazda 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , право власності на який набуте разом з його дружиною ОСОБА_2 за період шлюбу, становить 1/2 частину.

ОСОБА_3 є стягувачем у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_4 про стягнення з ОСОБА_4 на користь фізичних осіб грошових коштів.

У межах вказаного виконавчого провадження старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Дідківським А. С. 01 вересня 2021 року винесено постанову про арешт майна боржника, відповідно до якої накладено арешт на 1/2 частину автомобіля Mazda 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_4 .

У Державному реєстрі обтяжень рухомого майна державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Дідківським А. С. зареєстровано публічні обтяження - арешт рухомого майна, а саме:

29 липня 2019 року № 26839897 постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: НОМЕР_5, виданий: 04 червня 2014 року, видавник: Корольовський відділ державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції;

01 вересня 2021 року № 29255810 постанова про арешт майна боржника від 01 вересня 2021 року, серія та номер: 48179140, обтяжувач: відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

У подальшому належна боржнику ОСОБА_4 1/2 частина вказаного автомобіля була передана на реалізацію шляхом проведення електронних торгів.

Оскільки торги не відбулися, 17 грудня 2021 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Сладь Т. П. винесла постанову про передачу ОСОБА_3 належної ОСОБА_4 1/2 частини автомобіля Mazda 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , в рахунок погашення боргу в сумі 64 957 грн на підставі ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 20 травня 2015 року.

Цього ж дня старшим державним виконавцем складений акт про передачу майна в рахунок погашення боргу.

ОСОБА_1 з метою захисту свого переважного права на задоволення вимог за рахунок переданого у заставу автомобіля звертався до суду з позовом про зняття арешту та заборони відчуження цього майна.

Постановою Верховного Суду від 31 травня 2023 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 25 січня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 ; звільнено з-під арешту та заборони відчуження майна автомобіль Mazda 3, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 01 червня 2007 року Житомирським ОРЕВ УДАІ УСВС України в Житомирській області, які накладено згідно з постановами Корольовського відділу державної виконавчої служби Житомирського міжрегіонального управління юстиції в Житомирській області від 04 червня 2014 року та від 10 червня 2014 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_5.

Під час розгляду вказаної справи суд касаційної інстанції вказав, що до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за кредитним договором, укладеним 01 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 . При цьому суд зазначив, що забезпечувальне обмеження ОСОБА_1 зареєстроване раніше ніж публічне обмеження, вжите державним виконавцем, а тому ОСОБА_1 має пріоритет у реалізації предмета застави. Судом також встановлено, що зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_2 належно не виконала (у матеріалах справи немає доказів, які свідчать про протилежне). Таким чином, суд касаційної інстанції констатував, що ОСОБА_1 є заставодержателем спірного автомобіля й має переважне право на задоволення своїх вимог, адже ОСОБА_2 не виконала забезпечене заставою зобов`язання за кредитним договором.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 серпня 2022 року № 912 Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) реорганізовано шляхом його приєднання до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23)).

Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року в справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).

У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третього електронного аукціону або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно (частини восьма, дев`ята статті 61 Закону України «Про виконавче провадження»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 752/1115/17 (провадження № 14-175цс19) зазначено, що: «передбачена статтею 62 Закону № 606-XIV (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, правочином, що є законною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України). Саме такі висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 16 листопада 2016 року (провадження № 6-1655цс16) та від 14 червня 2017 року (провадження № 6-1804цс16)».

Касаційний суд вже вказував, що у справі за позовом про визнання недійсним акта приватного виконавця про передачу майна стягувачу належними відповідачами є стягувач та приватний виконавець (див. постанову Верховного Суду від 06 березня 2024 року в справі № 372/4451/19 (провадження № 61-15876св23)).

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі (частина друга статті 575 ЦК України).

Предмет застави залишається у заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом (частина шоста статті 576 ЦК України).

У статті 586 ЦК України передбачено, що заставодавець має право користуватися предметом застави відповідно до його призначення, у тому числі здобувати з нього плоди та доходи, якщо інше не встановлено договором і якщо це випливає із суті застави. Заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке є предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні. У разі відчуження предмета обтяження боржником він зобов`язаний негайно письмово повідомити про це обтяжувача, який протягом п`яти днів з дня отримання цього повідомлення повинен зареєструвати відповідні зміни у відомостях про обтяження згідно зі статтею 13 цього Закону. Якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Касаційний суд вже вказував, що:

у разі задоволення позову одного з подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, інший з подружжя, який не був стороною договору іпотеки, а надав лише згоду на вчинення договору іпотеки іншим з подружжя, стає співіпотекодавцем. Рішення суду про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, є підставою для внесення до державного реєстру запису про те, що така особа є співіпотекодавцем (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року у справі № 523/8641/15 (провадження № 61-9085сво21));

законом встановлено презумпцію, що в разі переходу права власності на предмет застави від заставодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, застава є дійсною для набувача відповідного майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет застави, набуває всі права і обов`язки заставодавця за договором застави у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет застави (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 вересня 2024 року у справі № 2-1704/09 (провадження № 61-160св24));

критерієм віднесення речей до рухомих визначається можливість їх вільного переміщення у просторі. Автомобіль є рухомою річчю. За критерієм подільності автомобіль є неподільною є річчю, тобто, такою, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23)).

Обміркувавши викладене касаційний суд зауважує, що:

слід розмежовувати автомобіль як неподільну річ і частку в праві спільної часткової власності на автомобіль;

у разі якщо відбувається передача на підставі постанови та акту виконавця стягувачу частки в праві спільної часткової власності на автомобіль, яка визначена на підставі ухвали суду, і належала боржнику, на автомобіль, який перебуває в заставі, то це не є підставою для припинення застави такого автомобіля. У такому разі, стягувач, який погодився прийняти частку в праві спільної часткової власності на автомобіль, яка визначена підставі ухвали суду, і належала боржнику, на автомобіль, який перебуває в заставі, стає співзаставодавцем.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанови державного виконавця та акта про передачу майна стягувачу, зобов`язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що 01 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладений договір застави, за умовами якого ОСОБА_2 передала в заставу банку належний їй спірний автомобіль. На підставі договору відступлення права вимоги 13 листопада 2018 року позивач набув право вимоги за вказаним договором застави та належним чином зареєстрував відповідне обтяження транспортного засобу. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором предмет застави був добровільно переданий позивачеві у позасудовому порядку. Проте 02 вересня 2021 року державний виконавець під час виконання рішення суду про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів, описав та наклав арешт на 1/2 частину вказаного транспортного засобу. Надалі державний виконавець виніс постанову про передачу 1/2 частини цього автомобіля стягувачу в рахунок погашення боргу та складено відповідний акт. На даний час спірний транспортний засіб перебуває у володінні ОСОБА_3 . Це порушує його права, оскільки він як заставодержатель цього рухомого майна, вправі зареєструвати за собою право власності на спірний автомобіль;

заявлені вимоги в цій справі про визнання протиправним та скасування постанови державного виконавця про передачу майна стягувачу від 17 грудня 2021 року і акта передачі майна в рахунок погашення боргу від 17 грудня 2021 року щодо передачі ОСОБА_3 1/2 частини спірного автомобіля (власником якої був батько позивача - ОСОБА_4 ), а також зобов`язання ОСОБА_3 повернути вказаний автомобіль;

суди встановили, що ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 20 травня 2015 року, яка набрала законної сили, визначено, що частка боржника ОСОБА_4 у майні, зокрема, у спірному транспортному засобі, право власності на який набуте разом з його дружиною ОСОБА_2 за період шлюбу, становить 1/2 частину. Водночас ОСОБА_3 є стягувачем у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_4 про стягнення з ОСОБА_4 на користь фізичних осіб грошових коштів, у межах якого державним виконавцем накладався арешт на 1/2 частину спірного автомобіля, яка належить ОСОБА_4 . Надалі державний виконавець винесла постанову про передачу 1/2 частини цього автомобіля стягувачу ( ОСОБА_3 ) у рахунок погашення боргу ОСОБА_4

при відмові у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про визнання протиправними постанови та акта про передачу майна стягувачу пред`явлені до неналежного відповідача, адже відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) є структурним підрозділом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) й відсутні відомості про реєстрацію цього відділу як окремої юридичної особи;

апеляційний суд при задоволенні позову вказав, що на час вирішення державним виконавцем питання про передачу майна стягувачу спірний автомобіль був переданий позивачеві, який, будучи заставодержателем цього транспортного засобу, мав законні підстави для задоволення вимог за рахунок вказаного рухомого майна. Але переданий в заставу автомобіль був вилучений у ОСОБА_1 та на цей час перебуває у володінні ОСОБА_3 , що свідчить про порушення прав позивача;

суди не звернули увагу, що слід розмежовувати автомобіль як неподільну річ і частку в праві спільної часткової власності на автомобіль. У разі якщо відбувається передача на підставі постанови та акту виконавця стягувачу частки в праві спільної часткової власності на автомобіль, яка визначена підставі ухвали суду, і належала боржнику, на автомобіль, який перебуває в заставі, то це не є підставою для припинення застави такого автомобіля. У такому разі, стягувач, який погодився прийняти частку в праві спільної часткової власності на автомобіль, яка визначена підставі ухвали суду, і належала боржнику, на автомобіль, який перебуває в заставі, стає співзаставодавцем;

суди не врахували, що, при здійсненні виконавчих дій у межах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_4 про стягнення з ОСОБА_4 на користь стягувача ОСОБА_3 грошових коштів, державний виконавець відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження» на виконання ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 20 травня 2015 року в справі 296/3289/13-ц(https://reyestr.court.gov.ua/Review/44295546) правомірно наклав арешт на 1/2 частки в праві спільної часткової власності на автомобіль, а надалі виніс постанову про передачу 1/2 частки в праві спільної часткової власності на автомобіль стягувачу ( ОСОБА_3 ) у рахунок погашення боргу ОСОБА_4 та склав відповідний акт передачі майна в рахунок погашення боргу;

суди також не звернули уваги на те, що умовами договору застави від 01 червня 2007 року передбачено, що заставодавець має право володіти та користуватись предметом застави відповідно до його призначення; достроково виконати зобов`язання; реалізувати за письмовою згодою заставодержателя предмет застави з переведенням на набувача основного боргу, забезпеченого заставою; передавати за письмовою згодою заставодержателя предмет застави в оренду (пункт 3.1). Згідно з пунктом 5.2 договору звернення стягнення на предмет застави здійснюється на підставі виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду, а також (або) шляхом передачі заставодержателю майна для реалізації, або у власність; шляхом продажу (відчуження) предметів застави покупцю на якого вкаже заставодержатель. Спосіб (вид) звернення стягнення визначається заставодержателем, з урахуванням того, що можуть застосовуватися як один з них, так і різні. Таким чином, умовами договору не передбачалося передачі у володіння заставодержателя автомобіля під час укладення договору;

за таких підстав постанова державного виконавця про передачу майна стягувачу від 17 грудня 2021 року та акт передачі майна в рахунок погашення боргу від 17 грудня 2021 року, якими передано ОСОБА_3 1/2 частки в праві спільної часткової власності на автомобіль (яка належала батьку позивача - ОСОБА_4 ), не впливає на заставу транспортного засову (заставодержатель - позивач ОСОБА_1 ), за умови її існування, та не порушує права позивача ОСОБА_1 як заставодержателя, оскільки умовами договору застави не встановлена передача заставленого майна заставодержателю;

оскільки умовами договору застави від 01 червня 2007 року було передбачено, що спірний автомобіль перебуває у володінні ОСОБА_2 , а не передавався у заклад, вимога позивача про зобов`язання ОСОБА_3 повернути вказаний автомобіль є необґрунтованою.

За таких обставин апеляційний суд зробив неправильний висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, проте помилився щодо мотивів такої відмови. Тому постанову апеляційного суду слід скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Колегія суддів не погоджується з доводами ОСОБА_3 про те, що позов ОСОБА_1 пред`явлений до неналежного відповідача - відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (див. постанову Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19).

У цій справі ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), який надалі реорганізовано шляхом його приєднання до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання протиправними та скасування постанови державного виконавця та акта про передачу майна стягувачу, зобов`язання вчинити певні дії.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1. від імені Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), як представник юридичної особи, діяла державний виконавець Сладь Т. П., що підтверджується відповідними доказами (наказом про призначення, положенням про відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань) (т. 3, а. с.138-146).

Отже, участь у справі приймав належний відповідач - юридична особа -Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), яке надалі реорганізоване шляхом його приєднання до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Щодо додаткових судових рішень судів

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови Центрального апеляційного господарського суду від 27 вересня 2022 року у цій справі, то додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2022 року також слід скасувати».

З урахуванням результату касаційного розгляду справи за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року, його касаційну скаргу на додаткове судове рішення апеляційного суду також слід задовольнити, додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 14 травня 2024 року скасувати. Водночас додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04 жовтня 2023 року слід залишити в силі.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційних скарг дають підстави для висновку, що судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу на постанову апеляційного судуслід задовольнити частково; касаційну скаргу на додаткову постанову задовольнити; постанову та додаткову постанову апеляційного суду скасувати; рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови; додаткове рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

З огляду на висновок суду за наслідком касаційного перегляду справи, судові витрати ОСОБА_3 на сплату судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 1 816,00 грн підлягають стягненню на його користь з ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 на додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 14 травня 2024 року задовольнити.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року та додаткову постанову Житомирського апеляційного суду від 14 травня 2024 року скасувати.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 серпня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04 жовтня 2023 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 1 816,00 грн.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року та додаткова постанова Житомирського апеляційного суду від 14 травня 2024 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко