КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6227/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 357/7324/24

28 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 04 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шабрацького Г.О., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У травні 2024рокуТовариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обгрунтовувало тим, що 09 лютого 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою ІТС ТОВ«Авентус Україна» було укладено електронний договір № 5516462 про надання споживчого кредиту за умовами якого відповідачу надано кредит на суму 20000 грнна строк 345 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів визначена кожні 23 дні.

ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання виконало, надало відповідачу кредит в сумі 20 000 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 .

Позивач зазначав, що позичальник ОСОБА_1 у встановлений договором строк свої зобов`язання не виконав, не сплачував необхідні платежі, чим порушив взяті на себе зобов`язання, тому ТОВ «Авентус Україна» було здійснено нарахування відсотків за стандартною процентною ставкою.

У зв`язку з введенням воєнного стану та з метою врегулювання кредитних правовідносин з клієнтами, зменшення їх фінансового навантаження, ТОВ «Авентус Україна» призупинено нарахування процентів, надано кредитні канікули за користування кредитними коштами в період з 25.02.2022 року по 30.04.2022 року за всіма кредитними договорами. У період з 01.05.2022 року по 01.11.2022 року ТОВ «Авентус Україна» було здійснено нарахування за стандартною процентною ставкою. Проте, 24.06.2022 року за ініціативою ТОВ «Авентус Україна» в індивідуальному порядку відповідачу здійснено списання всіх нарахованих відсотків у сумі 24437,20 грн та надано можливість виконання боргових зобов`язань про що було повідомлено в особистий кабінет відповідача. Однак наданою можливістю відповідач не скористався. Позивачем нараховано проценти за 60 календарних днів (02.11.2022 - 31.12.2022) в межах строку договору на 23 880 грн.

25 вересня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»було укладено договір факторингу №25.09/23-Ф, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» набуло прав нового кредитора до відповідача за кредитним договором.

З урахуванням наведених обставин, позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованістьза кредитним договором у розмірі95620 грн, що складається із тіла кредиту 20 000 грн, проценти за користування кредитом - 75 620,00 грн та судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: судовий збір у розмірі 2422,10 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 04 листопада 2024 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» 71 740,40 грн заборгованість за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» 1816,98 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Таращанського районного суду Київської області від 04 листопада 2024 року.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необгрунтованим та передчасно ухваленим.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він, як сторона у справі № 357/7324/24, перебуває у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан, тому суд першої інстанції в даному випадку не мав права судової дискреції та був зобов`язаний без будь-яких додаткових умов зупинити провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), як тільки встановив його статус військовослужбовця Збройних Сил України.

Тобто, має місце не лише порушення судом першої інстанції імперативної вимоги процесуального закону, але також і необґрунтоване незастосування ним правового висновку Верховного Суду.

За таких обставин, відповідач вважає за необхідне заперечити постановлення судом ухвали про закриття підготовчого провадження від 05 серпня 2024 року, з огляду на імперативну, безумовну вимогу закону (пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України) про зупинення судом провадження у справі за наявних у цій справі умов.

На думку відповідача,порушивши припис закону про обов`язок зупинити провадження у справі і передчасно розглянувши справу по суті, суд першої інстанції позбавив його законодавчих гарантій на особисту участь у судовому розгляді саме після завершення воєнного стану, коли він міг би завчасно зібрати та надати суду усі необхідні додаткові докази на підтвердження своєї правової позиції.

При цьому, він бажає взяти особисту участь у судовому розгляді справи після завершення воєнного стану, та для обґрунтування своїх заперечень на позовні вимоги має намір попередньо зібрати і надати суду усі належні відповідні докази.

Поряд з наведеним, також вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, не виконавши припис ст. 214 ЦПК України щодо роз`яснення йому, як учаснику справи (відповідачу у справі), прав та обов`язків.

Окрім порушення судом першої інстанції норм процесуального права (п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України), також судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі по тексту - Закон № 2011-XII) та Закону України «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734- VIII).

Відповідач зазначає, що згідно п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» йому, як залученому до оборони Вітчизни від агресора військовослужбовцю, гарантується не нарахування процентів за користування кредитом, а також позасудове врегулювання спору із позичальником.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції неналежно дослідив обставини справи і неправильно застосував норми матеріального права, а саме: Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів та членів їх сімей» та Закону України «Про споживче кредитування», посилаючись на те, що серед матеріалів справи немає жодного доказу з боку позивача, згідно якого його було повідомлено про списання процентів, чи запропоновано вчинити певні дії для поліпшення свого становища. Так, єдине повідомлення, яке долучене позивачем до наданих усуд матеріалів як доказ того, що нібито воно надсилалось, - це повідомлення про відступлення права вимоги, коли ТОВ «Авентус Україна» продало це право позивачу, яке до нього, як адресата, насправді не надійшло.

Так само, судпершої інстанції не оцінив відповідь на відзив, із якої вбачається, що позивач ухиляється від висловлення позиції щодо його статусу військовослужбовця та споживача захищеної категорії. Тобто, власну позицію саме у контексті вказаногонимстатусу, у розумінні Законів України, позивач не висловив, а суд першої інстанції не надав цьому ніякої оцінки. Все це, на переконання сторони відповідача, свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції вказаних норм матеріального права.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції неповно дослідив докази і обставини справи і внаслідок цього дійшов ряду хибних висновків, зокрема про те, що нібито йому кредиторами надсилались певні повідомлення та пропозиції. Ці висновки суперечать обставинам справи, з огляду на те, що серед наданих позивачем до суду матеріалів відсутні будь-які подібні документи, окрім роздруківки тексту повідомлення про відступлення права вимоги.

Звертає увагу суду на те, що із надісланих йому судом першої інстанції на електронну адресу матеріалів справи - додатків до позовної заяви, вбачається, що всі вони - переважно світлокопії письмових документів, які не завірені належним чином. При цьому значна частина цих світлокопій - вкрай низької якості, що не дозволяє ознайомитись з їх змістом.

Отже, на думку відповідача, суд першої інстанції не звернув увагу на невідповідність поданих позивачем доказів вимогам закону і, прийнявши наявні у справі документи, надані позивачем, як допустимі докази, порушив приписистатті 89, 95 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» - Крюкова Марина Володимирівна просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Таращанського районного суду Київської області від 04 листопада 2024 року - без змін.

Просить стягнути з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у апеляційній інстанції у розмірі 8000,00 грн.

Зазначає, що відповідач, оформлюючи кредитний договір заходить на Веб- сайт ТОВ «Авентус Україна» https://www.creditplus.ua, реєструється та створює електронний кабінет, в якому йому надходить текст кредитного договору та де він має змогу ознайомитись з Правилами, Паспортом споживчого кредиту (додається до позовної заяви), інформацією, передбаченою частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією, фінансовим звітом, тощо. Таким чином, відповідач має примірник оригіналу кредитного договору та паспорту споживчого кредиту. Доступ до особистого кабінету клієнта має тільки відповідач, а тому жодних сумнівів в тому, що 09.02.2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було досягнуто згоди щодо всіх суттєвих вимог та укладено електронний договір про надання споживчого кредиту, не виникає.

Кредитні кошти відповідачу перераховувалися за допомогою платіжного провайдера, що має відповідну ліцензію, та у спосіб,обумовлений умовами кредитного договору, на банківську картку № НОМЕР_1 , що повною мірою відповідає вимогам чинного законодавства.

Зазначає, що у зв`язку з неможливістю самостійно надати докази щодо підтвердження належності картки відповідачу та перерахування коштів за договором первісним кредитором, позивачем було подано клопотання про витребування доказів одночасно із поданням позовної заяви, суд задовольнив дане клопотання.

Сума заборгованості за договором №5516462 від 09.02.2022року розрахована у відповідності до картки обліку договору від ТОВ «Авентус Україна» (копія додається до позовної заяви). Як первісний кредитор, ТОВ «Авентус Україна» здійснив розрахунок відповідно до умов договору.

При цьому, 04 березня 2022 року відповідач не здійснив оплату процентів згідно графіку платежу та не повернув тіло кредиту.

У зв`язку з введенням воєнного стану та з метою врегулювання кредитних правовідносин з клієнтами, а також зменшення їх фінансового навантаження, ТОВ «Авентус Україна» було прийнято рішення про призупинення нарахування процентів та надання кредитних канікул за користування кредитними коштами в період з 25.02.2022 року по 30.04.2022 року за всіма кредитними договорами.

У період з 01.05.2022 року по 01.11.2022 року було здійснено нарахування за стандартною процентною ставкою.

Проте, 24.06.2022 року за ініціативою ТОВ «Авентус Україна» в індивідуальному порядку було здійснено списання всіх нарахованих відсотків у сумі 24 437,20 грн та надано можливість виконання боргових зобов`язань задля того, щоб споживач в такий складний час зміг вийти на звичний графік платежів за договором або виконати зобов`язання, сплативши тіло кредиту, про що було повідомлено в особистий кабінет споживача. Однак, наданою можливістю споживач не скористався.

Вважає, що проценти нараховано правомірно, у межах погодженого строку надання кредиту, та у межах періоду автопролонгації, відповідно до поденного розрахунку, що наданий до позовної заяви.

Право позивача на стягнення заборгованості з відповідача підтверджено належними та допустимими доказами, що і встановив суд першої інстанції. Отже, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 30 грудня 2024 року визначено склад колегії суддів: ОСОБА_2 - головуючий суддя, судді: Желепа О.В., Мазурик О.Ф. для розгляду справи №357/7324/24.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 грудня 2024 року витребувано цивільну справу №357/7324/24 з Таращанського районного суду Київської області.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 січня 2025 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 04 листопада 2024 року залишено без руху.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 16 січня 2025 року звільнено ОСОБА_2 з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

На підставі розпорядження керівника апарату від 23 січня 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи №№357/7324/24.

Повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Ратнікова В.М., судді Левенець Б.Б., Борисова О.В. для розгляду справи №357/7324/24.

В окремо поданому клопотанні від 09 березня 2025 року відповідач ОСОБА_1 просить застосувати правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 19.12.2024 року у справі № 484/40/21 (провадження № 61-4547св23), та у постанові від 25.07.2024 у справі № 852/2а-2/24 (адміністративнепровадження № А/990/5/24), та на підставі п.2 частини першої ст. 251 ЦПК України, зупинити провадження у справі № 357/7324/24, - у зв`язку з перебуванням відповідача ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України, які переведені на воєнний стан.

В обгрунтування доводів клопотання зазначає, що подані ним докази підтверджують, що перш ніж його було переведено військовим командуванням на посаду у військовій частині НОМЕР_2 , він проходив військову службу у інших військових частинах Збройних Сил України та брав безпосередню участь у виконанні бойових завдань у зоні бойових дій.

При цьому, проходження наразі ним служби у військовій частині НОМЕР_2 також не дає йому можливості реалізувати свої процесуальні права та виконати обов`язки сторони у цивільній справі, з огляду на особливості та специфіку військової служби, тому він позбавлений можливості брати участь у судовому розгляді справи, через що просить суд зупинити провадження у справі № 357/7324/24.

З матеріалів справи вбачається, що первинно ОСОБА_1 призвано по мобілізації 17 липня 2023 року у військову частину НОМЕР_3 , з 18 липня 2023 року зараховано ОСОБА_1 до особового складу у військовій частині НОМЕР_4 (а.с. 21 том 2 копія довідки ВЧ НОМЕР_4 № 394 від 30 листопада 2023 року, а.с. 22-28 том 2 копії військового квитка серії НОМЕР_5 ).

Довідкою військової частини НОМЕР_2 від 04 грудня 2024 року № 12416 підтверджується, що капітан ОСОБА_1 з 14 лютого 2024 року по теперішній час перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 (а.с. 156 том 2).

Відповідачем до відзиву на позовну заяву додано копію посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_6 , а також копію посвідчення офіцера серії НОМЕР_7 від 29 листопада 2023 року, яким посвідчується, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України (а.с.19, 29-30 том 2).

Відповідно до п.2 частини першої ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших, утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно з п.2 частини першої ст.253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п.2 частини першої ст.251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Правовий аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі не з наявністю воєнного стану в Україні, а із фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших, утворених відповідно до закону, військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Отже, для зупинення судом провадження у справі з підстав, передбачених п.2 частини першої ст.251 ЦПК України, в матеріалах цивільної справи мають бути докази не лише перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, у складі Збройних Сил України або інших, утворених відповідно до закону військових формувань, а й докази того, що такі підрозділи переведені на воєнний стан, зокрема, приймають участь у виконанні бойових завдань.

Вирішуючи заявленевідповідачем клопотання, з постановленням протокольної ухвали від 28 квітня 2025 року про відмову у зупиненні провадження у справі, колегією суддів встановлено, що надані відповідачем докази не містять відомостей про те, що військова частина, в якій проходить службу ОСОБА_1 , виконує бойові завдання у зоні бойових дій та про те, що особисто відповідач не перебуває у зоні постійної дислокації, а знаходиться у зоні бойових дій.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія « Фінтраст Україна» не з?явились, про день та час розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09.02.2022 року між ТОВ «Авентус Україна», як кредитодавцем, та ОСОБА_1, як позичальником, було укладено договір № 5516462 про надання споживчого кредиту (т.1 а.с.19-28).

Прийняття відповідачем пропозиції укласти означений договір здійснено шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі та підписанням за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

ОСОБА_1 підписав договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором А367261 09.02.2022 року о 22:13:05 год.

У зазначеному договорі сторони погодили всі його істотні умови, зокрема те, що невід`ємною частиною цього договору є Правила надання коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджені наказом № 19-ОД від 05.01.2022 року.

ОСОБА_1 підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується та зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, які розміщенні на сайті кредитора.

Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору, укладення цього договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через Веб-сайт або мобільний додаток «CreditPlus». Електронна ідентифікація споживача здійснюється при вході споживача в Особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі, шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону споживача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до Особистого кабінету. При цьому, споживач самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до Веб-сайту/ІТС товариства.

Пунктами 1.3, 1.4 цього договору визначено, що сума кредиту(загальний розмір) складає: 20000 грн. Тип кредиту- кредит. Строк кредиту- 345 днів (день). Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 23 дні. Детальні терміни(дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі іменується Графік платежів) , що є додатком №1 до цього договору. Графік платежів розраховується з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, виходячи з припущення, що споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі. Тип процентної ставки - фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти відповідно до наступних умов: стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього договору.

Знижена процентна ставка 0,796% в день та застосовується відповідно до наступних умов. Якщо споживач до 04.03.2022 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, споживач, як учасник Програми лояльності, отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою.

У випадку невиконання споживачем умов для отримання індивідуальної знижки від товариства, користування кредитом для споживача здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим договором та доступні для інших споживачів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки.

Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 39467,85% річних, за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 16737,35% річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 157 310,00 грн за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 151 817,60 грн.

08.07.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Контрактовий Дім» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» укладено договір про надання послуг з переказу платежів, відповідно до умов якого клієнт доручає ФК за відповідну плату здійснювати платежі з використанням Реєстру виплат на користь Отримувачів відповідно до правил МПС для сервісів Visa Direct/Master Card Money Send.

ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало йому кредит в сумі 20 000 грн шляхом зарахування 09.02.2022 року кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 , що підтверджено довідкою ТОВ «ФК «Кентрактовий Дім» про перерахування коштів (т.1 а.с.100-102).

Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ«Авентус Україна» за укладеним договором №5516462 від 09.02.2022 року з ОСОБА_1 станом на 24.09.2024 року, заборгованість відповідача становить 71 740 грн. з яких: 20 000 грн тіло кредиту, 51 740 грн відсотки (т.1 а.с. 35-64).

З розрахунку судом також встановлено, що відповідачу з 25.02.2022 року по 30.04.2022 року відсотки за користування кредитними коштами не нараховувались, 24.06.2022 року списано всі нараховані відсотки, та надано можливість виконання боргових зобов`язань задля того, щоб споживач в такий складний час зміг вийти на звичний графік платежів за договором або виконати зобов`язання, сплативши тіло кредиту, про що було повідомлено в особистий кабінет споживача.

Однак, наданою можливістю споживач не скористався.

25 вересня 2023 року між ТОВ«Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу №25.09/23-Ф відповідно до п.1.1 якого ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» зобов`язалось передати грошові кошти ТОВ«Авентус Україна» за плату, а ТОВ «Авентус Україна» відступити ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до боржників. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги зазначені в реєстрі боржників, який формується в додатку №1 та є невід`ємною частиною договору (т.1 а.с.137-145).

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №25.09/23-Ф від 25.09.2023 під №1992 ТОВ «Авентус Україна» відступив ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором №5516462 в сумі 71 740 грн, з яких 20 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 51 740 грн сума заборгованості за відсотками (т.1 а.с.66).

ТОВ «ФК» «Фінтраст Україна» є фінансовою установою, про що було отримано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи 21/113-рк від 21 січня 2022 року, видане Національним банком України.

Також позивач має витяг з Державного реєстру фінансових установ про видачу ліцензій для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, в тому числі і на надання послуг факторингу, яка була видана позивачу Національним банком України від 24 січня 2022 року.

На електронну адресу відповідача 25.09.2023 року направлено повідомлення про відступлення позивачу прав вимоги за кредитним договором (т.1. а.с.34).

Задовольняючи частково позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції вказав на те, що факт отримання відповідачем кредитних коштів від ТОВ «Авентус Україна» у розмірі 20 000 грн знайшов своє підтвердження згідно матеріалів справи. Доказів того, що відповідач виконав свій обов`язок позичальника первісному кредитору, відповідачем суду не надано.

Право грошової вимоги позивача до відповідача в частині стягнення відсотків в сумі 23 880 грн за період з 02.11.2022 року по 31.12.2022 року нічим не обґрунтоване та суперечить абз. 2 п. 1.1. договору факторингу, витягу з Реєстру боржників - додатку № 1 до договору факторингу та ч. 1 ст. 1078 ЦК України.

Таким чином, стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінтраст Україна» підлягає заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 5516462 від 09.02.2022 року в розмірі 71 740 грн, яка складається із наступного: 20 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 51740 грн - сума заборгованості за відсотками.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Таращанського районного суду Київської області від 04 листопада 2024 року відповідає.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, провадження № 61-7203 св 20, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, провадження № 61-8449св19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Крім того, згідно з ст. 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний підпис - дані в електронній формі, які додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язані та призначені для ідентифікації підписувача цих даних.

Таким чином, підписавши 09.02.2022 року о 22:13:05 договір №5516462 про надання коштів на умовах споживчого кредиту електронним підписом одноразовим ідентифікаторомА367261, ОСОБА_1 добровільно погодився у письмовому вигляді на умови кредитування, зокрема, розмір кредиту, порядок його надання та відсотки за користування кредитом.

Аналогічний висновок викладено й у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року по справі № 284/157/20-ц та від 12 січня 2021 року по справі №524/5556/19.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (А367261).

Відповідач був повністю ознайомлений з умовами кредитного договору до його підписання, інформаційно-телекомунікаційна система побудована таким чином, що без попереднього ознайомлення з умовами кредитного договору клієнт не може перейти до наступного етапу.

З урахуванням вказаного, встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачем, кредитний договір не міг бути укладений сторонами, колегія суддів приходить до висновку, що договір від 09.02.2022 року № 5516462 укладено відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

Взяті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором від 09.02.2022 року № 5516462 ТОВ «Авентус Україна» виконало своєчасно і належним чином, надававши кредиті кошти в повному обсязі. 01.10.2024 року АТ КБ «ПриватБанк» на адресу суду надано відповідь в якій зазначено, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_1 на яку 09.02.2022 року здійснено переказ коштів на суму 20000 грн.

У свою чергу, взяті на себе зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконував, обов`язкові щомісячні платежі в рахунок погашення тіла кредиту та нарахованих процентів своєчасно та у погодженому розмірі не вносив, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

ТОВ «Фінтраст Україна» на підставі договору факторингу № 25.09/23-Ф від 25.09.2023 року набув право вимоги за кредитним договором № 5516462 від 09.02.2022 року, укладеним між первісним кредитодавцем ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем ОСОБА_1, тому у нього, як нового кредитора, виникло право вимоги повернення кредиту та інших передбачених договором платежів у зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором.

Як вбачається з витягу з додатку № 1 до вищезазначеного договору факторингу, у Реєстрі боржників до договору № 25-09/2023 про відступлення прав вимоги від 25.09.2023 року, наявний запис № 1750 про передання права грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором № 55164620, із загальною сумою заборгованості, з урахуванням заборгованості за процентами, 71740 грн., з яких: 20 000 грн - основна сума боргу, 51740 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на спростування наявності у нього заборгованості за тілом кредиту у розмірі 20 000 грн та належного виконання зобов`язання по сплаті вказаної заборгованості за кредитом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про те, що всупереч укладеному договору факторингу за період з 02.11.2022 року по 31.12.2022 року позивачем нараховано відповідачу відсотки за 60 календарних днів у розмірі 23 880 грн.

Отже, право грошової вимоги позивача до відповідача в частині стягнення відсотків в сумі 23 880 грн за період з 02.11.2022 року по 31.12.2022 року нічим не обґрунтоване та суперечить абз. 2 п. 1.1. договору факторингу, витягу з Реєстру боржників - додатку № 1 до договору факторингу та ч. 1 ст. 1078 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгунтовано стягнув з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованість за кредитним договором в розмірі 71 740,40 грн, яка складається із наступного: 20 000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 51740 грн сума заборгованості за відсотками.

Доводи апеляційної скарги про те, що письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги відповідач не отримував, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Відповідно до статті 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним.

Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

Висновки Верховного Суду викладені у постановах від 06.02.2028 у справі № 278/1679/13-ц, від 06.02.2019 у справі № 361/2105/16-ц.

З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора. При цьому, ТОВ «Авентус Україна» вимог до ОСОБА_1 з приводу невиконання умов кредитного договору № 5516462 від 09.02.2022 року не пред`являло. Доказів зворотнього відповідачем не надано та судом не встановлено.

Суд першої інстанції, встановивши, що за кредитним договором № 5516462 від 09.02.2022, укладеним між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1, утворилася заборгованість внаслідок невиконання останнім його умов, а докази про те, що відповідачем погашалась заборгованість первісному кредитору відсутні, а також, що до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Вказаний висновок суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.02.2019 у справі № 667/11010/14-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно Закону України «Про споживче кредитування» гарантується не нарахування процентів за користування кредитом, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

За приписами ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Згідно п. 6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.

Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем.

При укладенні 09.02.2022 року кредитного договору № 5516462 сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, строки повернення коштів, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Так, підписавши договір, відповідач засвідчив, що він погодилася з його умовами.

Пунктами 1.3, 1.4 цього договору визначено, що сума кредиту(загальний розмір) складає: 20000 грн. Тип кредиту-кредит. Строк кредиту 345 днів (день). Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 23 днів. Детальні терміни(дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі іменується Графік платежів) , що є додатком №1 до цього договору. Графік платежів розраховується з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, виходячи з припущення, що споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі. Тип процентної ставки - фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти відповідно до наступних умов: стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього договору.

Знижена процентна ставка 0,796% в день та застосовується відповідно до наступних умов. Якщо споживач до 04.03.2022 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, споживач, як учасник Програми лояльності, отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою.

У випадку невиконання споживачем умов для отримання індивідуальної знижки від Товариства, користування кредитом для споживача здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим договором та доступні для інших споживачів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки.

Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 39467,85% річних. за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 16737,35% річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 157 310,00 грн за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 151 817,60 грн.

Отже, сторонами погоджена стандартна процентна ставка та знижена процентна ставка, які при розрахунку заборгованості по відсоткам не зміннювалися.

В свою чергу п. 6 та п. 6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» не звільняє сторін договору від виконання зобов`язань і не змінює строків такого виконання, цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків, а саме від відповідальності (сплати штрафу, пені) за невиконання чи прострочення виконання зобов`язань на період існування, в період дії воєнного стану.

Близький за змістом правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13.09.2023 у справі № 910/8741/22, від 12.04.2017 у справі №913/869/14.

За наведених обставин, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованих висновків, що вимога позивача погасити проценти та тіло кредиту за своєю правовою природою не є правовою відповідальністю (штрафними санкціями штрафом, пеною), а тому правила щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку дії воєнного стану, визначені п. 6 та п. 6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», не підлягають застосуванню до акцесорного зобов`язання щодо сплати суми боргу, а також процентів річних від простроченої суми.

Доводи апеляційної скарги про те, що п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідачу, як залученому до оборони Вітчизни від агресора військовослужбовцю, гарантується не нарахування процентів за користування кредитом, а також позасудове врегулювання спору із позичальником, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про військовий і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Статтю 14 цього Закону було доповнено підпунктом 3 пункту 4 частини п`ятнадцятої відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VІІ.

Пункт 3 Прикінцевих положень зазначеного Закону передбачено поширення дії, зокрема, підпункту 3 пункту 4 розділу І цього Закону на військовослужбовців із початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) виклав висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». У цій постанові Верховний Суд зазначив, що Національний банк України листом від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.

Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.

Відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу надання ним первинному кредитору та/абовторинномукредитору документів, перелік яких встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.

Крім того, ч. 15 ст. 14 Закону України «Про військовий і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» чітко визначено, що військовослужбовцям штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду.

З матеріалів справи вбачається, відповідачем не заперечується, що первинно ОСОБА_1 призвано по мобілізації 17 липня 2023 року у військову частину НОМЕР_3 .

В свою чергу, з розрахунку заборгованості за кредитним договором від 09.02.2022 року № 5516462 вбачається, що позивачем проценти розраховувалися за період з 09 лютого 2022 року по 24 лютого 2022 року за зниженою ставкою 159,20 грн за день, за період з 25 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року проценти не нараховувались (їх списали, як вказує позивач - 24.06.2022 року), починаючи з 01 травня 2022 року по 01 листопада 2022 року (в межах строку кредитування, який визначено до 20 січня 2023 року) нараховувались проценти за стандартною ставкою 398,00 грн в день.

Тобто, нарахування процентів позивачем припинилося01 листопада 2022 року, фактично за вісім місяців до моменту призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації. Матеріали справи не містять доказів нарахування позивачем відповідачу та заявлення до стягнення процентів з 17 липня 2023 року, з моменту призовуОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до спірних правовідносин.

Разом з цим, вказаний закон не містить норм, які б звільняли позичальника від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом протягом особливого періоду у зв`язку з наявністю у нього статусу учасника бойових дій (п. 77 постанови Верховного Суду від № 426/4264/19 від 04вересня 2024 року).

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки ОСОБА_1 , перебуває у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан, то суд першої інстанції в даному випадку не мав права судової дискреції та був зобов`язаний без будь-яких додаткових умов зупинити провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи небхідність зупинення судом першої інтанції провадження у даній справі ОСОБА_1 вказував на те, що він проходив військову службу у інших військових частинах Збройних Сил України, та брав безпосередню участь у виконанні бойових завдань у зоні бойових дій.Наразі проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 , що також не дає йомуможливості реалізувати свої процесуальні права та виконати обов`язки сторони у цивільній справі, з огляду на особливості та специфіку військової служби, тому він позбавлений можливості брати участь у судових розглядах справи.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 строком на 30 діб.

Надалі строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався Указами Президента України та продовжений до цього часу.

Згідно з пунктом другим цього Указу військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування наказано запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб, визначені нормами Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 16 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що за рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію в установленому порядку Указом Президента України, утворені відповідно до законів України військові формування залучаються разом із правоохоронними органами до вирішення завдань, пов`язаних із запровадженням і здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, згідно з їх призначенням та специфікою діяльності.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» військове формування - створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

З`єднання, військові частини і підрозділи Збройних Сил України відповідно до закону можуть залучатися до здійснення заходів правового режиму воєнного і надзвичайного стану, безпеки та захисту критичної інфраструктури, здійснення заходів щодо поводження з військовополоненими в особливий період, заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, організації та підтримання дій руху опору, проведення військових інформаційно-психологічних операцій, боротьби з тероризмом і піратством, заходів щодо здійснення захисту життя, здоров`я громадян та об`єктів (майна) державної власності за межами України, забезпечення їх безпеки та евакуації (повернення), посилення охорони державного кордону, захисту суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні та на континентальному шельфі та їх правового оформлення, забезпечення безпеки національного морського судноплавства України у відкритому морі чи в будь-якому місці поза межами юрисдикції будь-якої держави, заходів щодо запобігання розповсюдженню зброї масового ураження, протидії незаконним перевезенням зброї і наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів у відкритому морі, ліквідації надзвичайних ситуацій природного і техногенного характеру, кризових ситуацій, надання військової допомоги іншим державам, а також брати участь у міжнародному військовому співробітництві, міжнародних антитерористичних, антипіратських та інших міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки на підставі міжнародних договорів України та в порядку і на умовах, визначених законодавством України.

Структура Збройних Сил України визначена статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України», відповідно до частини третьої якої Збройні Сили України організаційно складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про Збройні Сили України» особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Воєнні дії - це організоване застосування сил оборони та сил безпеки для виконання завдань з оборони України; бойові дії - форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони, а також поліції особливого призначення Національної поліції України для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння) (стаття 1 Закону України «Про оборону України»).

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимога щодо дотримання розумного строку розгляду справи спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту, а відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

Зупинення провадження по справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.

Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи в стані невизначеності, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Приписи пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України мають своєю метою захист процесуальних прав учасника цивільного процесу, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Вони покликані забезпечити об`єктивний розгляд справи (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2023 року у справі № 174/760/21).

При цьому, вказана вище норма має тимчасовий характер, тобто обмежується строком перебування сторони у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан. За такої умови підстава для зупинення провадження у справі вичерпується тоді, коли участь сторони у складі Збройних Сил України припиняється. Сторона у справі може припинити участь у складі Збройних Сил України ще до припинення воєнного стану, якщо така можливість передбачена законодавством.

У постанові Верховного Суду від 09.11.2022 у справі № 753/19628/17 та в ухвалах Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 757/5240/16-ц, від 29.08.2022 у справі № 461/5209/19, від 17.01.2023 у справі № 501/1699/17, від 09.05.2023 у справі № 296/5671/21, висловлено позицію щодо застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, відповідно до якої підставою для зупинення провадження у справі є перебування сторони у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій.

Отже, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі не з наявністю воєнного стану в Україні, а із фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших, утворених відповідно до закону, військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Аналогічні за змістом висновки викладені у судових рішеннях Верховного суду від 14 грудня 2022 року у справі №757/52540/16-ц та від 17 січня 2023 року №501/1699/17.

Таким чином, для зупинення судом провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, у матеріалах цивільної справи мають бути докази не лише перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, а й докази того, що такі підрозділи переведені на воєнний стан, зокрема, приймають участь у виконанні бойових завдань.

Відповідачем до відзиву на позовну заяву додано копію посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_6 , а також копію посвідчення офіцера серії НОМЕР_7 від 29 листопада 2023 року, яким посвідчується, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність у нього обов?язку зупинення провадження у справі, оскільки відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження переведення військової частини на воєнний стан відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені відповідач ем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Таращанського районного суду Київської області від 04 листопада 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Разом з тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, актів виконаних робіт тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Водночас за змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в пунктах 106-108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В силу вимог положень ЦПК України, зокрема ч.8 ст.141 вказаного Кодексу, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

В обґрунтування заявленої суми судових витрат на надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції позивачем надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АН № 1634258, платіжну інструкцію №6978 від 28.02.2025 року про сплату 8000 грн, звіт про надання правової допомоги згідно договору № 07/07-2022 від 07.07.2022 року, а саме правова експертиза документів та написання відзиву на апеляційну скаргу у справі за кредитним договором з ОСОБА_1 4 год на суму 8000 грн, копію договору про надання правничої допомоги № 07/07-2022 від 07.07.2022 року, укладеного між адвокатом Крюковою Мариною Володимирівною та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна».

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.

Позивачем заявлено до стягнення витрати на правничу допомогу, які складаються із правової експертизи документів та написання відзиву на апеляційну скаргу у справі за кредитним договором з ОСОБА_1 на суму 8000 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат в суді апеляційної інстанції, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що зазначені позивачем витрати на правничої допомоги адвоката, які включають послуги: правової експертизи документів та написання відзиву на апеляційну скаргу зводяться до єдиної дії - формування правової позиції позивача та є складовими підготовки відзиву на апеляційну скаргу і за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окремі послуги.

Колегія суддів апеляційного суду також враховує, що правова позиція сторони позивача в цій справі не змінювалась в судах першої та апеляційної інстанції, адвокату не потрібно було вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спірні правідносини у справі, документи та доводи, якими протилежна сторона у справі обґрунтувала свої вимоги, та інші обставини.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Керуючись критеріями, визначеними частиною третьою статті 141 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що розмір витрат на професійну правову допомогу в суді апеляційної інстанції підлягає частковому задоволенню, а саме в сумі 2 000,00 грн, який відповідає критерію реальності адвокатських послуг та критерію обґрунтованості їхнього розміру, такі витрати мають характер необхідних і пропорційні із складністю справи та виконаною адвокатом роботою в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 04 листопада 2024 рокузалишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» () витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у суді апеляційної інстанції, у розмірі 2 000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 травня 2025 року.

Головуючий: Судді: