КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/5041/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року у справі за позовом Заступника прокурора Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави Білоцерківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року Заступник прокурора Білоцерківської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави Білоцерківської міської ради звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки, у якому просив суд: усунути перешкоди у здійсненні Білоцерківською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :02:021:1009 площею 0,0827 га, шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га; усунути перешкоди у здійсненні Білоцерківською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га, шляхом її повернення на користь територіальної громади в особі Білоцерківської міської ради; стягнути з відповідача на користь Київської обласної прокуратури судовий збір.

В обґрунтування доводів позовної заяви вказує, що Білоцерківською окружною прокуратурою за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000318 від 07 грудня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367, ч. 4 ст. 358 КК України, встановлені порушення вимог земельного законодавства під час відведення у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га, на території Білоцерківської міської територіальної громади Білоцерківського району Київської області.

Зазначає, було встановлено, що державним реєстратором Шкарівської сільської ради Білоцерківського району 31 березня 2020 року зареєстровано за ОСОБА_3 право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га, з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва.

Звертає увагу суду, підставою для здійснення вказаної державної реєстрації зазначено рішення Шкарівської сільської ради №37-433 від 30 березня 2020 року, електронна сканована копія якого долучена державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно при реєстрації права власності на вказану земельну ділянку.

Так, наголошує, вказаним рішенням Шкарівської сільської ради №37-433 від 30 березня 2020 року «Про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 » затверджено ОСОБА_3 технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га та передано земельну ділянку з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га для ведення індивідуального садівництва у приватну власність ОСОБА_3 .

На підставі договору купівлі-продажу від 07 липня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Якименською Л.Л., ОСОБА_3 відчужила земельну ділянку з кадастровим номером :02:021:1009 площею, 0,0827 га ОСОБА_1 ..

Згідно п. 1.4 вказаного договору, на земельній ділянці з вищевказаним кадастровим номером, яка належить ОСОБА_3 , забудови відсутні.

Стверджує, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20 грудня 2022 року державним реєстратором Сквирської міської ради Харченко М.М. зареєстровано за ОСОБА_1 право приватної власності на нежитлову будівлю, площею 262,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою для здійснення вказаної державної реєстрації зазначено технічний паспорт №ТІ01:4612-6396-7964-5043 від 16 грудня 2022 року та довідку від 16 грудня 2022 року, електронні копії яких долучені державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно при реєстрації права власності на вказану нежитлову будівлю.

Вказує, згідно довідки про технічні показники від 16 грудня 2022 року, що видана замовнику ОСОБА_4 , вказана нежитлова будівля зі слів останнього побудована господарським способом до 05 серпня 1992 року.

Проте, вказаний факт щодо будівництва будівлі на спірній земельній ділянці ще до 05 серпня 1992 року, не відповідає дійсності, оскільки станом на 07 липня 2022 року згідно п. 1.4 договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , засвідчена відсутність будь-якої забудови на земельній ділянці з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га.

Також, звертає увагу суду, за результатами огляду місцевості від 12 липня 2023 року слідчим також встановлена відсутність будь-якої забудови на вищевказаній земельній ділянці.

На думку сторони позивача, фактично здійснити будівництво нежитлової будівлі на спірній земельній ділянці до 05 серпня 1992 року не могли ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_4 , оскільки земельна ділянка була відведена у приватну власність вперше лише 30 березня 2020 року оскаржуваним рішенням Шкарівської сільської ради.

Вважає, зазначені дії відповідача лише вказують на недобросовісність набуття ним у власність спірної земельної ділянки та підтверджують той факт, що останній усвідомлював незаконність отримання ОСОБА_3 у 2020 році даної земельної ділянки водного фонду, фактично як землі з цільовим призначенням - для ведення садівництва, а отже, усвідомлював можливість її повернення законному власнику (на даний час територіальній громаді).

Вказує, проаналізувавши інформацію, надану Білоцерківською міською радою (лист від 01.08.2023 №2236/01-11), Регіональним офісом водних ресурсів річки Рось (лист від 17.06.2022 №316/02.1), ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (лист від 30.06.2022) встановлено, що вказана вище земельна ділянка як на момент її відведення у 2020 році, так і на сьогодні, розташована на угіддях боліт та накладається на землі водного фонду, а саме на прибережну захисну смугу ставу без назви на правій річки Рось в м. Біла Церква в районі АДРЕСА_2, що має площу 1,5755 га.

Наголошує, що можливість передачі у приватну власність земель водного фонду для ведення індивідуального садівництва законом взагалі не передбачена.

Відповідно до інформації ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 30 червня 2022 року, земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га розташована на угіддях боліт в адміністративних межах Шкарівської сільської ради за межами населеного пункту.

Отже, вказує, на момент відведення у приватну власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки водного фонду розпорядником даної категорії земель являється Київська обласна державна адміністрація, а не Шкарівська сільська рада.

Крім того, звертає увагу суду, жоден орган державної влади чи місцевого самоврядування не мав права передавати у приватну власність 0,0827 га земель водного фонду для ведення індивідуального садівництва.

З огляду на викладене вважає, що Шкарівська сільська рада Білоцерківського району Київської області незаконно розпорядилося землями водного фонду, площею 0,0827 га, у зв`язку з тим, що остання не є розпорядником даних земель в розумінні ст. 122 Земельного кодексу України та всупереч вимогам ст. 84 Земельного кодексу України.

Таким чином, рішення Шкарівської сільської ради №37-433 від 30 березня 2020 року «Про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 », яким надано у приватну власність ОСОБА_3 для ведення індивідуального садівництва земельну ділянку, площею 0,0827 та з кадастровим номером :02:021:1009 за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області за межами населеного пункту прийнято всупереч вимог ст. ст. 20, 59, 61, 84, 118, 122 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України, з перевищенням наданих законом повноважень та без зміни цільового призначення земельної ділянки.

Крім цього, зазначає, спірна земельна ділянка вперше була сформована саме при відведенні її у приватну власність ОСОБА_3 та передана у приватну власність за результатами затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Таким чином, вказує, спірна земельна ділянка відведена ОСОБА_3 з порушенням вимог ст. 50 Закону України «Про землеустрій», ст. ст. 118, 186-1 Земельного кодексу України, без складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Крім цього, наголошує, при вивченні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж вищевказаної земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 для індивідуального садівництва, вказана технічна документація розроблена у зв`язку з тим, що в ній міститься дозвіл Шкарівської сільської ради на розробку вказаної технічної документації, а саме рішення Шкарівської сільської ради №07-94 від 08 вересня 2016 року.

Згідно відповіді архівного відділу Білоцерківської РДА з додатками від 26 вересня 2023 року встановлено, що Шкарівською сільською радою рішення №07-94 від 08 вересня 2016 року про надання дозволу ОСОБА_3 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж для індивідуального садівництва, не приймалося взагалі.

Таким чином, вважає, що технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га, розроблено без дозволу відповідного органу.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року позов Заступника прокурора Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави Білоцерківської міської ради - задоволено. Усунуто перешкоди у здійсненні Білоцерківською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0.0827 га, шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку та повернуто її на користь територіальної громади в особі Білоцерківської міської ради. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 5 368 гривень.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що Білоцерківська міська рада звернулася із листом до Білоцерківської окружної прокуратури, у якому просила сприяти у поданні позову, шляхом подачі такого позову. Так, апелянт вважає, що свої повноваження щодо подання позову Білоцерківська міська рада не виконала та передала такі повноваження органу прокуратури, що суперечить положенням статті 19 Конституції України.

Тому, наголошує, що позов у даній справі поданий неналежним позивачем, оскільки, на думку сторони відповідача, належним позивачем є саме Білоцерківська міська рада.

Звертаючись із даним позовом, органом прокуратури було самостійно встановлено порушення вимог земельного законодавства, що не передбачено чинним законодавством. При цьому, зазначає, жодних актів перевірок дотримання чи порушення вимог земельного законодавства, які складені компетентними органами до позовної заяви не додано.

Позивачем підстави для представництва інтересів Білоцерківської міської ради не підтверджено, оскільки вони вчинені всупереч вимогам чинного законодавства. Разом з тим, вважає, було неправильно визначено орган, в інтересах якого орган прокуратури звернувся до суду.

Вказує, зроблені судом першої інстанції висновки щодо віднесення земельної ділянки до земель водного фонду не відповідають дійсності.

Звертає увагу суду, що в інформації, наданої Білоцерківською міською радою (лист від 01.08.2023 №2236/01-11), Регіональним офісом водних ресурсів річки Рось (лист від 17.06.2022 №316/02.1), ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (лист від 30.06.2022), на яку посилається суд першої інстанції вказано не точне місцезнаходження спірної земельної ділянки, а лише орієнтовне.

Так, зазначає, у матеріалах справи відсутні докази, на підтвердження яких можна встановити факт віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду, чи відстань від урізу води до спірної земельної ділянки.

Разом з тим, не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо встановлення порушень норм земельного законодавства. Вказує, такі обставини не відповідають даним в матеріалах справи доказам.

Звертає увагу суду, позивачем не було надано жодного доказу, яким би такі обставини були встановлені у кримінальному провадженні № 0000318.

20 лютого 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Білоцерківської міської ради - Вовкотруба В.Г., відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що сам факт неподання міською радою позову, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, та відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що такий орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у органу прокуратури виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства. Зазначає, до такого висновку дійшов Верховний Суд у справі № 654/7199/18.

Наголошує, Заступником прокурора Білоцерківської окружної прокуратури виконано вимоги статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо наявності підстав для представництва держави в особі Білоцерківської міської ради.

Стверджує, посилання апелянта на неправильне визначення органу в інтересах якого орган прокуратури звернувся до суду не відповідає дійсності, оскільки саме Білоцерківська міська рада є розпорядником спірної земельної ділянки.

Стосовно віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду зазначає, що твердження апелянта є необґрунтованими, адже згідно доказів, які містяться у матеріалах справи та на яких ґрунтується судове рішення, а саме, інформація, надана Білоцерківською міською радою (лист від 01.08.2023 №2236/01-11), Регіональним офісом водних ресурсів річки Рось (лист від 17.06.2022 №316/02.1), ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (лист від 30.06.2022) встановлено, що вказана вище земельна ділянка як на момент її відведення у 2020 році, так і на сьогодні, розташована на угіддях боліт та накладається на землі водного фонду, а саме на прибережну захисну смугу ставу без назви на правій річки Рось в м. Біла Церква в районі АДРЕСА_2, що має площу 1,5755 га.

Таким чином, вважає, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду.

При апеляційному розгляді справи представник апелянтка ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволені позову з підстав та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник Київської обласної прокуратури Холоденко А.С. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, мотивуючи свої заперечення тим, що доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Третя особа ОСОБА_3 на апеляційний розгляд справи не з`явилася про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася у спосіб та порядок визначений ст. 128,130 ЦПК України (а.с. 165,166 177, 178 т.2) .

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу за відсутності третьої особи відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000318 від 07.12.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367, ч. 4 ст. 358 КК України, встановлені порушення вимог земельного законодавства під час відведення у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га, на території Білоцерківської міської територіальної громади Білоцерківського району Київської області.

Встановлено, що державним реєстратором Шкарівської сільської ради Білоцерківського району 31 березня 2020 року (індексний номер рішення 51869469 від 03.04.2020) зареєстровано за ОСОБА_3 право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га, з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва.

Підставою для здійснення вказаної державної реєстрації зазначено рішення Шкарівської сільської ради №37-433 від 30 березня 2020 року, електронна сканована копія якого долучена державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно при реєстрації права власності на вказану земельну ділянку.

Так, вказаним рішенням Шкарівської сільської ради №37-433 від 30 березня 2020 року «Про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 » затверджено ОСОБА_3 технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га та передано земельну ділянку з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га для ведення індивідуального садівництва у приватну власність ОСОБА_3 .

Згідно договору купівлі-продажу від 07 липня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Якименською Л.Л., ОСОБА_3 відчужила земельну ділянку з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га відповідачу по справі ОСОБА_1 .

Згідно п. 1.4 вказаного договору, на земельній ділянці з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га, яка належить ОСОБА_3 , забудови відсутні.

Однак, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 20 грудня 2022 року державним реєстратором Сквирської міської ради Харченко М.М. зареєстровано (індексний номер рішення 65872786 від 22.12.2022) за ОСОБА_1 право приватної власності на нежитлову будівлю, площею 262,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою для здійснення вказаної державної реєстрації зазначено технічний паспорт №ТІ01:4612-6396-7964-5043 від 16 грудня 2022 року та довідка від 16 грудня 2022 року, електронні копії яких долучені державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно при реєстрації права власності на вказану нежитлову будівлю.

Згідно довідки про технічні показники від 16 грудня 2022 року, що видана замовнику ОСОБА_4 , вказана нежитлова будівля зі слів замовника побудована господарським способом до 05 серпня 1992 року.

Так, вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги прокурора зазначав, що факт щодо будівництва будівлі на спірній земельній ділянці ще до 05 серпня 1992 року, не відповідає дійсності.

Обґрунтовуючи свої висновки суд першої інстанції вказав, станом на 07 липня 2022 року, згідно п. 1.4 договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , засвідчена відсутність будь-якої забудови на земельній ділянці з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га.

Також, за результатами огляду місцевості від 12 липня 2023 року слідчим встановлена відсутність будь-якої забудови на земельній ділянці з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га.

Крім цього, суд звернув увагу, що фактично здійснити будівництво нежитлової будівлі на спірній земельній ділянці до 05 серпня 1992 року, не могли ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_4 , оскільки земельна ділянка була відведена у приватну власність вперше лише 30 березня 2020 року оскаржуваним рішенням Шкарівської сільської ради.

Проаналізувавши інформацію, надану Білоцерківською міською радою (лист від 01.08.2023 №2236/01-11), Регіонального офісу водних ресурсів річки Рось (лист від 17.06.2022 №316/02.1), ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (лист від 30.06.2022) встановлено, що вказана вище земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га як на момент її відведення у 2020 році, так і на сьогодні, розташована на угіддях боліт та накладається на землі водного фонду, а саме на прибережну захисну смугу ставу без назви на правій річки Рось в м. Біла Церква в районі АДРЕСА_2, що має площу 1,5755 га.

Зокрема, згідно інформації Регіонального офісу водних ресурсів річки Рось (лист від 17.06.2022 №316/02.1) встановлено, що вказана вище земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га накладається на землі водного фонду, а саме на прибережну захисну смугу ставу без назви на правій річки Рось в м. Біла Церква в районі АДРЕСА_2, що має площу 1,5755 га. Прибережна захисна смуга вказаного водного об`єкту відповідно до ст. 88 Водного кодексу України становить 25 метрів, оскільки така ширина встановлюється для малих річок, струмків, і потічків, а також ставків, площею менше 3 га.

Крім цього, згідно інформації Білоцерківської міської ради (лист від 01.08.2023 №2236/01-11) відповідно до містобудівної документації земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га розташована на території зелених насаджень в межах прибережної захисної смуги навколо ставка, орієнтовною площею 0,0506 га. Крім цього, в межах даної земельної ділянки прокладено інженерні мережі: газопровід середнього тиску підземної прокладки, зливова каналізація, водопровід, підземна лінія електропередачі, підземна мережа кабелю зв`язку. Також, частково земельна ділянка розташована в межах охоронної зони напірної каналізації та в межах охоронної зони від теплотраси наземного прокладання.

Зокрема, землі водного фонду можуть передаватись в користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту.

Враховуючи викладене, чинним законодавством передбачено лише один випадок, коли землі водного фонду можуть передаватись у приватну власність.

Слід зазначити, що можливість передачі у приватну власність земель водного фонду для ведення індивідуального садівництва законом взагалі не передбачена.

Відповідно до інформації ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 30 червня 2022 року, земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га розташована на угіддях боліт в адміністративних межах Шкарівської сільської ради за межами населеного пункту.

Отже, на момент відведення у приватну власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки водного фонду розпорядником даної категорії земель була Київська обласна державна адміністрація, а не Шкарівська сільська рада.

Крім того, жоден орган державної влади чи місцевого самоврядування не мав права передавати у приватну власність 0,0827 га земель водного фонду для ведення індивідуального садівництва.

З огляду на викладене, Шкарівська сільська рада Білоцерківського району Київської області незаконно розпорядилося землями водного фонду, площею 0,0827 га, у зв`язку з тим, що остання не була розпорядником даних земель в розумінні ст. 122 Земельного кодексу України та всупереч вимогам ст. 84 Земельного кодексу України.

Таким чином, рішення Шкарівської сільської ради №37-433 від 30 березня 2020 року «Про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 », яким надано у приватну власність ОСОБА_3 для ведення індивідуального садівництва земельну ділянку, площею 0,0827 та з кадастровим номером :02:021:1009 за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області за межами населеного пункту прийнято всупереч вимог ст. ст. 20, 59, 61, 84, 118, 122 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України.

Крім цього, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га вперше була сформована саме при відведенні її у приватну власність ОСОБА_3 та передана у приватну власність за результатами затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Таким, чином спірна земельна ділянка відведена ОСОБА_3 з порушенням вимог ст. 50 Закону України «Про землеустрій», ст. ст. 118, 186-1 Земельного кодексу України, без складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Окрім цього, вивченням технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 для індивідуального садівництва з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га, вказана технічна документація розроблена у зв`язку з тим, що в ній міститься дозвіл Шкарівської сільської ради на розробку вказаної технічної документації, а саме рішення Шкарівської сільської ради № 07-94 від 08 вересня 2016 року.

Однак, згідно відповіді архівного відділу Білоцерківської РДА з додатками від 26 вересня 2023 року встановлено, що Шкарівською сільською радою рішення № 07-94 від 08 вересня 2016 року про надання дозволу ОСОБА_3 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж для індивідуального садівництва, не приймалося.

Таким чином, технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га, розроблено без дозволу відповідного органу.

Звертаючись до суду з вищевказаним позовом про повернення земельної ділянки водного фонду із приватної власності у державну власність, позивач зазначав, що є всі підстави для захисту інтересів держави в особі Білоцерківської міської ради.

Крім того, суд зазначив, що у випадку спірних правовідносин Київської обласною державною адміністрацією не приймалося рішень (розпоряджень) про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки з земель водного фонду до земель сільськогосподарського призначення, а саме садівництва.

Також суд у своєму рішення виснував, що спірна земельна ділянка на момент набуття на неї первісного права власності перебувала в адміністративних межах Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області за межами населеного пункту.

Постановою Верховної Ради України №807-ІХ від 17.07.2020 «Про утворення та ліквідацію районів» утворено Білоцерківський район (з адміністративним центром у м. Біла Церква), до якого, зокрема, ввійшла Білоцерківська міська територіальна громада.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 715-р від 12 червня 2020 року «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Київської області» Білоцерківська міська територіальна громада утворена шляхом об`єднання Білоцерківської міської ради із, зокрема, Шкарівською сільською радою.

Отже, розпорядження спірними земельними ділянками водного фонду за межами населеного пункту в межах відповідної територіальної громади на даний час відповідно до вимог ч. 5 ст. 122, п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України покладено на Білоцерківську міську раду.

Безпідставними і такими, що не заслуговують на увагу суд визнав доводипредставника відповідача, що з боку позивача не доведено стосовно того, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га відноситься до земель водного фонду, оскільки надані з боку прокурора документи, свідчать саме про це.

В обґрунтування своєї позиції, представник відповідача посилався лише на лист Білоцерківської міської ради від 03 травня 2024 року за вих. № 1546/01-11, в якому зазначено, що на момент комісійного обстеження земельної ділянки та складання відповідно Акту обстеження № 109/10 від 28 жовтня 2021 року будь-які топографо-геодезичні роботи щодо визначення точного місцезнаходження земельної ділянки не проводилось, на наданих документах зображено орієнтовне місцезнаходження земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:1009.

Однак, додані з боку позивача докази, надані Білоцерківською міською радою (лист від 01.08.2023 №2236/01-11), Регіональним офісом водних ресурсів річки Рось (лист від 17.06.2022 №316/02.1), ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (лист від 30.06.2022), дають суду дійти висновку, що дійсно спірна земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га розташована на угіддях боліт та накладається на землі водного фонду.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Відповідно до положень частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду України належать землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують захисні функції.

Згідно з приписами статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Відповідно до статті 61 ЗК України, статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Отже, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється спеціальний порядок надання й використання.

Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони (стаття 1 ВК України).

Розміри прибережних захисних смуг визначені статтею 60 ЗК України та статтею 88 ВК України.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється (частини другі статей 60 ЗК України, 88 ВК України).

Відповідно до статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

У статті 59 ЗК України визначено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).

Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких органи місцевого самоврядування та органи виконавчої влади можуть їх передавати у користування громадян.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони, визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України).

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року "Про місцеве самоврядування в Україні" прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

У спорах стосовно прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт "а" частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17.

Відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Оскільки законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду, в тому числі прибережних захисних смуг, то при наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до порядку визначення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-71цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц) (провадження № 14-452цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19).

Як вбачається із матеріалів вказаної справи, заступник прокурора Білоцерківської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави Білоцерківської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки.

Вимоги позовної заяви, зокрема в частині обраного ним способу захисту, прокурор обґрунтовував тим, що вказана вище земельна ділянка як на момент її відведення у 2020 році, так і на сьогодні, розташована на угіддях боліт та накладається на землі водного фонду, а саме на прибережну захисну смугу ставу без назви на правій річки Рось в м. Біла Церква в районі АДРЕСА_2, що має площу 1,5755 га. Наголошує, що можливість передачі у приватну власність земель водного фонду для ведення індивідуального садівництва законом взагалі не передбачена.

Зазначає, відповідно до інформації ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 30 червня 2022 року, земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га розташована на угіддях боліт в адміністративних межах Шкарівської сільської ради за межами населеного пункту.

Отже, вказує, на момент відведення у приватну власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки водного фонду розпорядником даної категорії земель являється Київська обласна державна адміністрація, а не Шкарівська сільська рада.

Крім того, звертає увагу суду, жоден орган державної влади чи місцевого самоврядування не мав права передавати у приватну власність 0,0827 га земель водного фонду для ведення індивідуального садівництва.

Суд першої інстанції погодився із вказаними доводами прокурора зокрема того що дійсно спірна земельна ділянка відведена за рахунок прибережної захисної смуги ставу без назви на правій річки Рось в м. Біла Церква в районі АДРЕСА_2, що має площу 1,5755 га.

Однак погодитися із вказаним висновком суду першої інстанції не можна виходячи з наступного.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка відносилася до земель водного фонду.

Обґрунтовуючи свій висновок суд першої інстанції зазначив, що згідно інформації Регіонального офісу водних ресурсів річки Рось (лист від 17.06.2022 №316/02.1) встановлено, що вказана вище земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га накладається на землі водного фонду, а саме на прибережну захисну смугу ставу без назви на правій річки Рось в м. Біла Церква в районі АДРЕСА_2, що має площу 1,5755 га. Прибережна захисна смуга вказаного водного об`єкту відповідно до ст. 88 Водного кодексу України становить 25 метрів, оскільки така ширина встановлюється для малих річок, струмків, і потічків, а також ставків, площею менше 3 га.

Крім цього, згідно інформації Білоцерківської міської ради (лист від 01.08.2023 №2236/01-11) відповідно до містобудівної документації земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га розташована на території зелених насаджень в межах прибережної захисної смуги навколо ставка, орієнтовною площею 0,0506 га. Крім цього, в межах даної земельної ділянки прокладено інженерні мережі: газопровід середнього тиску підземної прокладки, зливова каналізація, водопровід, підземна лінія електропередачі, підземна мережа кабелю зв`язку. Також, частково земельна ділянка розташована в межах охоронної зони напірної каналізації та в межах охоронної зони від теплотраси наземного прокладання.

Відповідно до інформації ТУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 30 червня 2022 року, земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:1009, площею 0,0827 га розташована на угіддях боліт в адміністративних межах Шкарівської сільської ради за межами населеного пункту.

Отже, на момент відведення у приватну власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки водного фонду розпорядником даної категорії земель була Київська обласна державна адміністрація, а не Шкарівська сільська рада.

Такі висновки суду зроблені на підставі листа Регіонального офісу водних ресурсів річки Рось (лист від 17.06.2022 №316/02.1) (а.с. 91 т.1), листа ТУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 30 червня 2022 року (а.с. 94 т.1), листа Білоцерківської міської ради (лист від 01.08.2023 №2236/01-11) (а.с. 102 т.1).

Однак повністю погодитися із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, так як дані висновки не повністю узгоджуються із інформацією, яка міститься у вказаних листах.

Так, відповідно до листа Регіонального офісу водних ресурсів річки Рось (лист від 17.06.2022 №316/02.1) будь-яка інформація, щодо віднесення спірної земельної ділянки до земель водного відсутня. Даний лист містить лише загальну інформацію про те, який розмір прибережної захисної смуги може бути встановлений згідно чинного законодавства. А тому, встановлені судом першої інстанції обставини на підставі цього доказу, є помилковими.

Відповідно до листа Білоцерківської міської ради від 01 серпня 2023 року №2236/01-11 повідомляється, що спірна земельна ділянка розташована на території зелених насаджень в межах прибережено-захисної смуги навколо ставка - орієнтовна площа 0,0534 га, та додано графічні документи, де вказується орієнтовне місцезнаходження спірної земельної ділянки.

Разом з тим, надана інформація у даному листі не відповідає дійсності та була в подальшому спростована, згідно із відповіддю на адвокатський запит від 03 травня 2024 року. У своєму листі від 03 травня 2024 року №1546/01-11 Білоцерківська міська рада повідомляє про те, що під час комісійного обстеження земельної ділянки та складання Акту обстеження від 28 жовтня 2021 року будь-які геодезичні роботи не проводилися. На документах, які були надані до відповіді від 01 серпня 2023 року №22368/01-11 зображено орієнтовне місцезнаходження земельної ділянки (а.с. 14-18 т.2).

Тобто, з аналізу наведених доказів та графічних матеріалів, які начебто вказують, що спірна земельна ділянка накладається на землі водного фонду, вказано її не точне, а орієнтовне місцезнаходження. При цьому, Білоцерківська міська рада, зазначає про площу накладення на землі водного фонду, хоча будь-яких геодезичних робіт не проводилося. Відтак, на підставі чого були зроблені такі висновки невідомо.

З інформації, яка вказана у листі ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 30 червня 2022 року взагалі не зрозуміло, яким чином та на підставі чого даним органом були зроблені висновки про віднесення чи розташування спірної земельної ділянки на болотистій місцевості.

Верховний Суд, розглядаючи 09 лютого 2022 року справу № 361/3407/18 за подібних обставин вирішуючи спір, звернув увагу. що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили на підставі належних та допустимих доказів, що спірна земельна ділянка, розташована біля водного об`єкта та до якого виду такий водний об`єкт належить.

Предметом доказування у справі, що переглядається, є встановлення факту, за рахунок яких земель (земель водного фонду чи іншого цільового призначення) відбулося відведення у приватну власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Тобто позивач у справі звертаючись до суду із вказаним позовом повинен був надати належні та допустимі докази, щодо статусу водного об`єкту, а також докази щодо конкретних, а не орієнтовних розмірів/площ накладення земельної ділянки, що належить відповідачу у справі ОСОБА_1 на землі водного фонду.

Зазначене узгоджується із правовими висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19.

У вказаній справі розглядалися вимоги АТ «Укрзалізниця» до Кам`янко-Бузької міської ради та фізичної особи про визнання недійсним рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 28 січня 2011 року № 10 та державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 506931 від 06.06.2011, виданого фізичній особі, оскільки земельна ділянка, яка знаходиться у постійному користуванні АТ «Укрзалізниця», частково накладається на земельну ділянку, надану у власність фізичній особі.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у справі позивач заявляє вимогу про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким фізичній особі передано у власність земельну ділянку площею 0,1259 га, - тобто намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на смугу відведення залізниці).

Велика Палата Верховного Суду наголосила, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. АТ «Укрзалізниця» має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 441/123/16).

Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).

У вказаних висновках Верховний Суд посилається на те, що за змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що фізична особа буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку АТ «Укрзалізниця», а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність фізичній особі якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

Крім того, слід звернути увагу на орган, в інтересах якого прокурор звернувся до суду.

Право прокурора на здійснення представництва в суді інтересів держави гарантовано статтею 131-1 Конституції України та Законом України "Про прокуратуру". Особливості участі та статусу прокурора в цивільному процесі, а також порядок та підстави звернення прокурора до суду визначено статтею 56 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами тощо. При цьому правові засади організації та порядку діяльності прокуратури визначаються Законом України "Про прокуратуру".

Відповідно до статті 140 Конституції України, статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.

Згідно зі статтею 143 Конституції України майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування, що кореспондується зі статтею 327 Цивільного кодексу України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Разом із тим, подаючи позов в інтересах держави, прокурор обґрунтовував свої вимоги порушенням Шкарівською сільською радою Білоцерківського району Київської області положень визначених ст. 19, 88 Водного кодексу та ст. ст. 58,59,60 Земельного кодексу за яким розпорядником земель водного фонду, якими являються в тому числі і прибережні захисні смуги є органи виконавчої влади в даному випадку Київська обласна державна адміністрація, а позов поданий прокурором в інтересах держави в особі Білоцерківської міської ради тобто прокурором визначений орган влади (місцевого самоврядування) не той в до компетенція якого віднесено право розпоряджатися землями водного фонду.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті вимог, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення.

Відмовити у задоволення позову Заступника прокурора Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави Білоцерківської міської ради до ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлений 01 травня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв