Справа № 463/7389/24
Провадження № 2/463/352/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року м. Львів

Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Білоуса Ю.Б.,

за участю секретаря с/з Козак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м.Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

про: усунення перешкод в користуванні майном,

за участі:

представника позивачки Жаровського К.К.,

представника відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_4 ,

відповідач ОСОБА_5 , не з"явився,

в с т а н о в и в :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

06.08.2024 року позивач ОСОБА_6 , через свого представника адвоката Жаровського К.К., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (надалі Відповідачі), про: усунення перешкод в користуванні майном.

Згідно прохальної частини поданої позовної заяви просить Відповідачів:

-не чинити їй, як власнику кв. АДРЕСА_1 перешкод у користуванні приміщенням вбудованої шафи, як складової частини її квартири;

-привести за власний рахунок вбудовану шафу до попереднього стану.

Згідно матеріалів позовної заяви (а.с.2-4) заявлені позовні вимоги мотивує тим, що вона Позивачка, громадянка Німеччини, є власницею квартири АДРЕСА_1 , яке набула в порядку спадкування, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Згідно технічного паспорта успадкована квартира складається з 2-х кімнат, кухні, ванної кімнати, вбиральні та приміщення вбудованої шафи. Вбудована шафа завжди використовувалася сім`єю позивача для зберігання речей необхідних в домашньому господарстві.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є співвласниками сусідньої квартири АДРЕСА_2 , яка знаходиться в цьому ж житловому будинку.

Після смерті бабусі Позивачки, колишньої власниці квартири АДРЕСА_2 -a ОСОБА_9 , Відповідачі за відсутності позивача належну до квартири АДРЕСА_2 вбудовану шафу самоуправно, на свій розсуд переобладнали для власних потреб. Тобто, шляхом демонтажу дверей Відповідачі позбавили її, як власницю, можливості доступу до вбудованої шафи, обладнавши вхід до такої зі сторони власної квартири АДРЕСА_2 . Отже, протиправними діями відповідачів позивачу, законному власнику квартири АДРЕСА_2 створено перешкоди в праві користування та розпорядження приміщенням вбудованої шафи, як частини належної позивачу на праві власності квартири.

У зв`язку із зазначеним позивач та її родина неодноразово зверталися до Відповідачів з проханнями й справедливими вимогами не чинити перешкод у користуванні господарським приміщенням (вбудованою шафою). Однак, такі вимоги Відповідачі залишають без належної уваги, не бажаючи добровільно привести приміщення шафи до попереднього стану та не чинити перешкод власнику в його використанні.

Відтак, своїми протиправними діями Відповідачі порушують право Позивачки на вільне користування приватною власністю (вбудованою шафою).

Зважаючи на положення статті 41 Конституції України щодо непорушності права приватної власності, а також ст.16,317,319,386,391 ЦК України, Позивачка вважає, що єдиною можливістю відновити її порушене конституційне право на вільне користування своєю власністю (шафою) є покладення на Відповідачів обов`язку усунути перешкоди в користуванні її майном та змусити їх звільнити приміщення вбудованої шафи, відновивши її попередній стан.

З огляду на наведене, звернулася до суду з відповідним позовом, який просить задовольнити повністю.

Короткий зміст та узагальнені доводи і позиції учасників справи

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Жаровський К.К. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, передбачених в позові, та просив такі задовольнити в повному обсязі. Наголосив суду, що внаслідок неправомірних та самоуправних дій відповідачів порушено конституційно закріплене право позивача на непорушність її приватної власності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання з розгляду вказаної справи не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, відзиву на позов не подав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Стандник Г.І. в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Надаючи відповідні пояснення по справі покликалась на обставини, викладені у долученому до матеріалів справи відзиві на позов.

21.11.2024 року відповідачем ОСОБА_2 скеровано на адресу суду відзив на позов (а.с.32-36), згідно якого просила в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Заперечуючи проти заявлених позивних вимог відповідачка ОСОБА_2 зазначила про наступне.

Разом із сином, ОСОБА_3 , відповідачем у справі, є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), виданим 08 лютого 1999 року виконкомом Львівської міської ради народних депутатів за № 58.

Після спадкування по її батьках, їй сукупно належить частки квартири, що підтверджується Свідоцтвами про право на спадщину за законом від 28 травня 2008 року та від 15 січня 2009 року, а син є власником частки квартири.

Квартира позивачки АДРЕСА_2 та їхня квартира АДРЕСА_2 розташовані на 3-му поверсі будинку АДРЕСА_3 .

Позивачка успадкувала квартиру АДРЕСА_2 після смерті сусідки ОСОБА_9 , яка тривалий час важко хворіла та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і з того часу у її квартирі ніхто не проживає.

У спільному користуванні всіх співвласників квартир будинку перебуває загальний балкон 3-го поверху, оскільки він слугує проходом на дах будинку, з нього є вхід до квартири АДРЕСА_2 . Також у спільному користуванні перебувала шафа, що була тимчасово облаштована у тамбурі ліфту глибиною до 0,15 м, довжиною до 0,7 м, висотою до 2 м та складалася з фанерної задньої стінки, за якою знаходиться шахта ліфту, та поличок, встановлених між боковими капітальними стінами входу (тамбур) до ліфту.

Фактично ця шафа була облаштована багато років тому з метою убезпечення мешканців будинку від падіння в шахту ліфта.

За спільної згоди всіх мешканців будинку, шафою у тамбурі ліфту тривалий час користувалася сусідка з квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_9 , після смерті якої за шафою ніхто не доглядав і вона почала руйнуватися, оскільки у квартирі АДРЕСА_2 ніхто не проживає вже 6 років.

Більше того, цією шафою сусідка ОСОБА_9 і за життя багато років не користувалася з причин своєї хвороби та фактичної відсутності потреби у цій шафі.

Багаторічна відсутність належного догляду за шафою призвела до гниття фанерної задньої стінки шафи та поличок. Внаслідок природньої руйнації фанерної стінки шафи до шахти ліфту стала попадати атмосферна волога, стіни шахти ліфту покрилися пліснявою та почали розтріскуватися.

Стіни шахти ліфту утворюють ззовні стіни кухні відповідача ОСОБА_2 та є некапітальними товщиною до 15 см.

Постійне замокання стін шахти ліфту протягом 6 років призвело до замокання стін кухні відповідача, внаслідок чого стіни на кухні покрилися пліснявою та тріщинами до 1 см, а також почала відпадати від стіни кахельна плитка.

Виключно ці обставини змусили відповідача ОСОБА_2 самостійно зайнятися ремонтом шафи, оскільки її занедбаний стан був причиною руйнування стін її кухні і зволікання з ремонтом могло призвести до повної руйнації стін кухні та відкриття у кухні провалля до шахти ліфту.

За згоди сусідів відповідач запросила будівельників для визначення обсягу та вартості ремонтних робіт по зупинці процесу руйнування стін кухні та стін шахти ліфту, розуміючи, що це виключно її проблема, оскільки всі були переконані, що шафа є майном спільного користування мешканців будинку та є тимчасовою конструкцією в зв`язку із її розміщенням на вході до ліфту, який наразі не використовується, але згодом можливе його відновлення, оскільки житловий будинок 1912 року побудови є пам`яткою архітектури.

Її син, відповідач у справі ОСОБА_3 , з 02 березня 2022 року проходить військову службу під час мобілізації та воєнного стану у в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України, тому не міг їй допомогти з ремонтом стіни кухні та шафи на загальному балконі, що зумовило запрошення майстрів, які демонтували залишки задньої стінки шафи і полички, а також, із урахуванням технічної можливості та нагальної необхідності ізолювати шахту ліфту від атмосферної вологи, закрили доступ до ліфтової шахти по зовнішній стіні тамбуру ліфту.

При цьому, стіни кухні станом на сьогодні відремонтовано частково усунуто лише тріщини, а щоб відновити їхній стан повністю, потрібно стіни добре просушити.

Наголосила, що жодних дій по обладнанню входу до ліфтової шахти з боку її кухні, як стверджує позивачка, не вчиняла та й не могла вчинити, оскільки з боку її кухні тамбуру немає, є лише провалля шахти ліфту, у якому не можливо влаштувати комору або шафу, а сама стіна її кухні є некапітальною шириною до 15 см, що належно підтверджується додатним позивачкою до позову Планом квартири АДРЕСА_2 , який є складовою частиною Технічного паспорта квартири позивачки від 28 серпня 1993 року, виданого Львівським БТІ 03 лютого 1994 року, а також Технічним паспортом квартири № 6 від 28 грудня 1998 року, виданим 10 лютого 1999 року Львівським ОБТІ.

Таким чином, відповідач власними силами та коштами врятувала, як власну кухню, так і шахту ліфту будинку від замокання та руйнації, а натомість отримали позов, з матеріалів якого дізналася, що сусідка з квартири АДРЕСА_2 приватизувала вхід (тамбур) до ліфту, у якому було тимчасово облаштовано шафу, а також частину балкону загального користування.

Зазначила, що з позовних матеріалів зрозуміла, що саме неналежне утримання позивачкою ОСОБА_10 , спадкоємицею ОСОБА_9 , приміщень, які були включені до приватизації квартири АДРЕСА_2 , стали причиною замокання стін її кухні та її наступних витрат по усуненню шкідливих наслідків такої бездіяльності позивачки.

Вважає, що виключно відсутність інформації про належність шафи у тамбурі ліфту позивачці зумовили її самостійні дії по ізоляції шахти ліфту від атмосферної вологи з метою порятунку стін кухні.

А тому переконана, що діяла виключно добросовісно та в інтересах не тільки своїх, а й інших співвласників квартир будинку, оскільки вважала, що шахта ліфта допоміжне приміщення багатоквартирного будинку, що належить до спільного майна багатоквартирного будинку, тобто, перебуває у спільній сумісній власності всіх співвласників жилих/нежилих приміщень будинку і будь-які дії з таким майном здійснюються за спільної згоди співвласників.

При цьому, її дії по ізоляції шахти ліфту від попадання в неї атмосферної вологи були узгоджені з іншими мешканцями будинку та були вкрай необхідними і майже своєчасними.

Покликавшись на відповідні положення чинного законодавства, а саме: статті 316,319,322,323,349,368,369,372,382,383386,387,391,393,1163,1164,1165,1166,1171,1192 ЦК України, а також ст.1,5,6,7,8 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Відповідачка зазначила, якщо позивачка правомірно володіє шафою, тимчасово встановленою на вході до ліфту, то наведені вище норми чинного законодавства України підтверджують порушення позивачкою обов`язку по належному утриманню свого майна та зумовлюють її обов`язок по відшкодуванню завданої такою бездіяльність шкоди.

Відсутність з боку Позивачки догляду за своїм майном призвела до грубого та небезпечного порушення права ОСОБА_2 , на безпечні умови проживання, що полягає у руйнуванні некапітальної стіни її кухні внаслідок руйнування фанерної стінки шафи, що викликало замокання стіни шахти ліфту, яка є з іншого боку стіною її кухні.

Виключно відсутність належного догляду за станом шафи у тамбурі ліфту зумовила дії Відповідачів з порятунку як стіни її кухні, так й стіни шахти ліфту, що вже призвело та призведе в майбутньому до значних витрат як її сил, так й її коштів для ізоляції шахти ліфту від атмосферної вологи та відновлення згодом стіни її кухні до попереднього стану.

При цьому, вкотре наголосила, що всі її, описані вище, дії були узгоджені з іншими співвласниками квартир будинку, що проживали на той час у будинку та переймалися технічним станом будинку і які можуть безпосередньо в суді підтвердити правдивість викладених вище обставин справи.

У зв`язку із вищезазначеним вважає, що діяла добросовісно та без наміру завдати будь-кому шкоду, в той час як вимога позивачки привести за власний рахунок вбудовану шафу до попереднього стану, тобто, відновити демонтовані двері та закрити доступ з її квартири не ґрунтується на законі та свідчить про недобросовісність дій позивачки і зловживання правом, оскільки:

по-перше, дверей у шафи не було ще за життя спадкодавиці позивачки і якби позивачка дійсно користувалася спадковим майном, про цей факт їй би було відомо, або позивачці це відомо, але вона свідомо вводить суд в оману та просить суд задовольнити завідомо неправомірну вимогу та безпідставно покласти на відповідачів тягар відновлення/утримання її майна;

по-друге, шафа давно немає не тільки дверей, але й задньої фанерної стінки та поличок, які зігнили від тривалого замокання атмосферною вологою і якщо позивачка після спадкування оглядала успадковане майно, то про такий, стан шафи їй має бути відомо, а відтак її вимогу приведення вбудованої шафи до попереднього стану не можливо виконати, оскільки відповідачі жодного майна позивачки не знищували, тому на них не може бути покладено обов`язок по відновленню того, чого вони не руйнували, шафа зігнила внаслідок бездіяльності позивачки по належному утриманню свого майна;

по-третє, жодного доступу до шахти ліфту з боку її кухні немає та не може бути по причині розміщення за стінами її кухні шахти ліфту, і про цей факт також мало б бути відомо позивачці з огляду на здоровий глузд, оскільки не зрозуміло навіщо відкривати доступ з її квартири до провалля шахти ліфту;

по-четверте, не підлягає задовольнянню вимога позивачки про нечинення їй перешкод у користуванні приміщенням вбудованої шафи, як складової частини її квартири, оскільки, вбудована у тамбурі ліфту шафа не є приміщенням, це тимчасове облаштування входу до шахти ліфту з цільовим призначенням охорони відкритого провалля шахти ліфту від випадкового падіння до неї мешканців будинку і руйнація цієї конструкції зумовлює необхідність закрити отвір на вході до шахти ліфту як з точки зору безпеки мешканців для запобігання їхнього падіння до шахти ліфту, так й з точки зору збереження стін шахти ліфту та кухні відповідача від руйнації внаслідок природньої руйнації при попаданні у шахту ліфта атмосферної вологи. І якщо позивачка є власницею цієї шафи на законних підставах, то саме позивачка має забезпечити суспільний інтерес щодо права мешканців будинку на безпечні умови проживання та відшкодувати всі витрати, вчинені для порятунку стін шахти ліфту і її кухні, оскільки саме недбале відношення позивачки до утримання свого майна завдало шкоди як мешканцям будинку, так і відповідачці ОСОБА_2

по-п`яте, ні відповідач ОСОБА_2 , ні інші мешканці нашого будинку не чинять позивачці жодних перешкод у користуванні цією шафою, але саме тривале некористування позивачкою цією шафою та відсутність за нею належного догляду призвели до руйнації шафи, замокання стін шахти ліфту та кухні відповідача, отже саме позивачка багато років самоусунулася від користування цією шафою, внаслідок чого фанерна задня стінка шафи та полички зігнили від атмосферної вологи, що призвело замокання стін шахти ліфту та кухні відповідача, покриття їх пліснявою та розтріскування та зумовило нагальну необхідність ізолювати вхід до шахти ліфту від проникнення до неї атмосферної вологи для запобігання руйнації некапітальних стін шахти ліфту і кухні відповідача.

У зв`язку із наведеним відповідачка ОСОБА_2 , переконана, що позивачка не надала суду належних доказів порушення її прав, більше того, внаслідок бездіяльності позивачки по утримання свого майна відповідачу та іншим мешканцям будинку завдано матеріальну шкоду, що, на думку Відповідачів, свідчить про протиправність вимог Позивачки та порушення правил добросусідства.

Приведені до присяги та допитані в судовому засіданні 25.03.2025 року свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 надали суду наступні показання. Пояснили, що є мешканцями сусідніх із сторонами по справі квартир в будинку АДРЕСА_3 . Фактично наданими суду показаннями підтвердили правдивість покликань відповідача ОСОБА_2 про свою необізнаність про приватизацію сусідкою з квартири АДРЕСА_2 шафи на загальному балконі будинку АДРЕСА_3 . Зазначили, що про зазначений факт також стало відомо лише після подачі ОСОБА_13 відповідного позову до суду з відповідною вимогою до відповідачів. Підтвердили, що в квартирі АДРЕСА_2 позивачка не проживає, оскільки, як їм відомо останнє є громадянкою Німеччини та проживає за кордоном. А відтак, позивачка як власник спірного майна шафи жодних заходів щодо її належного утримання не вживає. Зазначили, що багаторічна відсутність належного догляду за шафою призвела до гниття фанерної задньої стінки шафи та поличок. Внаслідок природньої руйнації фанерної стінки шафи до шахти ліфту стала попадати атмосферна волога, стіни шахти ліфту покрилися пліснявою та почали розтріскуватися. Стіни шахти ліфту утворюють ззовні стіни кухні відповідача ОСОБА_2 та є некапітальними товщиною до 15 см. Постійне замокання стін шахти ліфту протягом 6-и років призвело до замокання стін кухні Відповідачів, внаслідок чого стіни на кухні покрилися пліснявою та тріщинами до 1-го см, а також почала відпадати від стіни кахельна плитка. Наголосили суду, що були в приміщенні квартири відповідачки ОСОБА_2 , на запрошення останньої, та були очевидцями катастрофічного стану її кухні.

А тому переконані, що виключно ці обставини змусили відповідача ОСОБА_2 самостійно зайнятися ремонтом шафи, оскільки її занедбаний стан був причиною руйнування стін її кухні і зволікання з ремонтом могло призвести до повної руйнації стін кухні та відкриття у кухні провалля до шахти ліфту.

Підтвердили суду, що власне зі згоди сусідів будинку відповідач запросила будівельників для визначення обсягу та вартості ремонтних робіт по зупинці процесу руйнування стін кухні та стін шахти ліфту.

Рух справи в суді.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 06.08.2024 року справу передано для розгляду в провадження судді Леньо С.І..

Ухвалою судді Личаківського районного суду м.Львова від 06.08.2024 року відкрито провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У зв`язку із перебуванням судді Леньо С.І. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, наданій їй наказом голови Личаківського районного суду м.Львова №144/К від 28 жовтня 2024 року, з метою забезпечення розгляду справ у визначеним законом строки, у відповідності до положень п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 2.13 Засад використання автоматизованої системи документообігу Личаківського районного суду м. Львова, справу було передано для повторного автоматизованого розподілу.

У відповідності до вимог ст.33 Цивільного процесуального кодексу України автоматизованою системою документообігу суду було визначено суддю Білоуса Ю.Б. для розгляду вказаної справи.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м.Львова Білоуса Ю.Б. від 31.12.2024 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 28.01.2025 року закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду по суті.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.

Позиція Суду.

Суд заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків тадослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

У відповідності з пунктом 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, Цивільно процесуальним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 51 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права та мотиви їх застосування.

Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків Позивачки у межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивачка ОСОБА_14 , громадянка Німеччини (а.с.5-7), є власницею квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.8-9).

Позивач ОСОБА_14 згідно долучених до матеріалів справи документів 13.03.2019 року отримала громадянство Німеччини, а відтак не пізніше вказаного часу проживає закордоном.

Згідно технічного паспорта квартира АДРЕСА_1 складається з 2-х кімнат, кухні, ванної кімнати, вбиральні та приміщення вбудованої шафи в(а.с.10-11). Як зазначила у поданій позовній заяві позивач, вбудована шафа завжди використовувалася її сім`єю для зберігання речей необхідних в домашньому господарстві.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є співвласниками сусідньої квартири АДРЕСА_1 , що стверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про право власності на квартиру, а також витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.37-38).

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно

до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач ОСОБА_14 , покликаючись на положення статті 41 Конституції України щодо непорушності права приватної власності, а також ст.16,317,319,386,391 ЦК України, обґрунтовує мотивованість та підставність подачі такого тим, що після смерті її бабусі, колишньої власниці квартири АДРЕСА_2 -a ОСОБА_9 , відповідачі за її відсутності належну до квартири АДРЕСА_2 вбудовану шафу самоуправно, на свій розсуд переобладнали для власних потреб. Тобто, шляхом демонтажу дверей відповідачі позбавили позивача можливості доступу до вбудованої шафи, обладнавши вхід до такої зі сторони власної квартири АДРЕСА_2 . Отже, протиправними діями відповідачів позивачу, законному власнику квартири АДРЕСА_2 створено перешкоди в праві користування та розпорядження приміщенням вбудованої шафи, як частини належної позивачу на праві власності квартири.

Оцінюючи обґрунтованість та вмотивованість заявлених позивачем у позовній заяві вимог, на предмет їх відповідності обставинам справи та вимогам чинного законодавства суд враховує наступне.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Згідно з частинами першою-другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Частинами 1 та 2 статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (пункт 1 частини першої та частина друга статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Будь-які переобладнання або перепланування приміщень загального користування (допоміжних приміщень) у жилих багатоквартирних будинках можуть проводитися тільки за згодою всіх співвласників і за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

Отже, щоб не порушувався принцип спільності здійснення права спільної сумісної власності, будь-яка дія стосовно спільного майна багатоквартирного будинку вимагає погодження всіх співвласників.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі 452/2808/19 (провадження №61-7110св22).

Конституційний Суд України у рішенні від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_4 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т. ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Допоміжні приміщення (підвали, сараї, комірки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою.

Отже, на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку поширюється правовий режим як спільної сумісної, так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження. При цьому в законодавчому порядку не виокремлюються суб`єкти права спільної власності залежно від підстав набуття права власності на квартиру.

З огляду на викладене, власники квартир багатоквартирних житлових будинків незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири є співвласниками допоміжних приміщень у будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою та мають самостійне право звернення до суду за захистом своїх прав щодо таких приміщень.

У постанові Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572» зазначено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що перепланування приміщення спільної сумісної власності може бути здійснено з дотриманням встановленого законом порядку, у тому числі за згодою осіб, які таким приміщенням володіють.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року № 6-530цс16.

Як встановлено судом із матеріалів справи позивач ОСОБА_14 є власницею квартири АДРЕСА_1 , яка згідно технічного паспорта з 2-х кімнат, кухні, ванної кімнати, вбиральні та спірного приміщення вбудованої шафи.

За твердженнями сторони відповідачів та з показань свідків, які є мешканцями квартир в будинку по АДРЕСА_3 , про те, що спірне приміщення вбудованої шафи у тамбурі ліфту є не спільною власністю усіх мешканців будинку, а особистою приватною власністю позивача дізнались лише із пред`явленого позивачем позову.

У зв`язку із чим вважають незаконними дії по передачі у приватну власність спірне приміщення вбудованої шафи у тамбурі ліфту. Однак, в межах вказаної справи суд не вирішує питання щодо правомірності набуття позивачем та попереднім власником прав на спірне приміщення, а відтак не надає таким обставинам відповідної правової оцінки.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Право власності особи може бути захищено лише у випадку його існування та у разі його порушення, оспорювання чи невизнання.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, в тому числі і шляхом приведення приміщення до попереднього стану.

Власник, за правилами цієї статті, може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Отже, встановлення саме зазначених обставин входить до предмета доказування у справах за такими позовами (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 926/2189/17).

Для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.

Отже, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що у разі звернення особи до суду із таким позовом важливим є встановлення факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача, зокрема наявність перешкод у реалізації своїх повноважень щодо належного йому майна.

Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 461/484/18 (провадження № 61-19122св20).

Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

У справі, яка розглядається, встановлено, що 3-му поверсі будинку АДРЕСА_3 , мешканцями якого є сторони по справі, у приватній власності згідно представлених позивачем документів та за твердженням сторони відповідачів у спільному користуванні перебувала шафа, що була тимчасово облаштована у тамбурі ліфту глибиною до 0,15 м, довжиною до 0,7 м, висотою до 2 м та складалася з фанерної задньої стінки, за якою знаходиться шахта ліфту, та поличок, встановлених між боковими капітальними стінами входу (тамбур) до ліфту. Як зазначила відповідач ОСОБА_2 у поданому відзиві на позов фактично ця шафа була облаштована багато років тому з метою убезпечення мешканців будинку від падіння в шахту ліфта.

У зв`язку із тривалим проживанням позивача ОСОБА_1 , як власника спірного приміщення, закордоном, про що особисто остання зазначає у поданому позові та додає на підтвердження вказаних обставин відповідні документи, суд вважає обгрунтовано доведеними, оскільки такі не спростовані стороною позивача, покликання відповідача ОСОБА_2 про те, що багаторічна відсутність належного догляду за шафою призвела до гниття фанерної задньої стінки шафи та поличок. Внаслідок природньої руйнації фанерної стінки шафи до шахти ліфту стала попадати атмосферна волога, стіни шахти ліфту покрилися пліснявою та почали розтріскуватися.

Встановлено, що стіни шахти ліфту утворюють ззовні стіни кухні відповідача ОСОБА_2 та є некапітальними товщиною до 15 см. А відтак, постійне замокання стін шахти ліфту протягом 6 років призвело до замокання стін кухні відповідача, внаслідок чого стіни на кухні покрилися пліснявою та тріщинами до 1 см, а також почала відпадати від стіни кахельна плитка.

Виключно ці обставини змусили відповідача ОСОБА_2 самостійно зайнятися ремонтом шафи, оскільки її занедбаний стан був причиною руйнування стін її кухні і зволікання з ремонтом могло призвести до повної руйнації стін кухні та відкриття у кухні провалля до шахти ліфту.

Крім того, суд вважає обґрунтованими та такими, що не суперечать встановленим по справі обставинам, пояснення відповідача ОСОБА_2 про те, що жодних дій по обладнанню входу до ліфтової шахти з боку її кухні, як стверджує позивачка, не вчиняла та й не могла вчинити, оскільки з боку її кухні тамбуру немає, є лише провалля шахти ліфту, у якому не можливо влаштувати комору або шафу, а сама стіна її кухні є некапітальною шириною до 15 см, що належно підтверджується додатним позивачкою до позову Планом квартири АДРЕСА_2 , який є складовою частиною Технічного паспорта квартири позивачки від 28 серпня 1993 року, виданого Львівським БТІ 03 лютого 1994 року, а також Технічним паспортом квартири № 6 від 28 грудня 1998 року, виданим 10 лютого 1999 року Львівським ОБТІ.

Вказане свідчить не про вчинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні її майном, а про вжиття відповідачем ОСОБА_2 заходів щодо збереження, як власного майна - кухні, так і шахту ліфту будинку від замокання та руйнації.

Очевидно, що внаслідок саме неналежного утримання власником спірного приміщення вбудованої шафи у тамбурі ліфту, яке було включено до приватизації квартири АДРЕСА_2 , відповідач ОСОБА_2 змушена була вживати відповідних заходів щодо збереження та врятування своєї власності.

При цьому, суд надає віри та вважає такими, що не спростовуються доказами по справі, покликання відповідача ОСОБА_2 про те, що виключно відсутність інформації про належність шафи у тамбурі ліфту позивачці зумовили її самостійні дії по ізоляції шахти ліфту від атмосферної вологи з метою порятунку стін кухні. А тому переконана, що діяла виключно добросовісно та в інтересах не тільки своїх, а й інших співвласників квартир будинку, оскільки вважала, що шахта ліфта допоміжне приміщення багатоквартирного будинку, що належить до спільного майна багатоквартирного будинку, тобто, перебуває у спільній сумісній власності всіх співвласників жилих/нежилих приміщень будинку і будь-які дії з таким майном здійснюються за спільної згоди співвласників.

Допитані в судовому засіданні свідки своїми показаннями підтвердили, що дії відповідача ОСОБА_2 по ізоляції шахти ліфту від попадання в неї атмосферної вологи були узгоджені з іншими мешканцями будинку та були вкрай необхідними і майже своєчасними.

Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження покликань позивача щодо чинення їй зі сторони відповідачів перешкод у користуванні спірним майно - приміщенням вбудованої шафи у тамбурі ліфту, враховуючи також і ту обставину, що протягом тривалого часу позивач проживає закордоном та з березня 2019 року є громадянкою іншої країни.

У задоволенні позову ОСОБА_15 про усунення перешкод у користуванні власністю (шафою) слід відмовити за недоведеністю та необгрунтованістю.

Щодо розподілу судових витрат.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зважаючи на те, що в задоволенні позову суд відмовляє, то понесені стороною позивача судові витрати суд залишає за позивачами.

Керуючись статтями 10,12,13,76-80,259,263,264,273,354,355 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог позовом ОСОБА_15 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні майном відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду в порядок та строки, передбачені ст.ст.354,355 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_14 , (місце проживання: АДРЕСА_4 );

Відповідач: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 );

Відповідач: ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_4 ).

Суддя Юрій БІЛОУС