Номер провадження: 22-ц/813/2188/25
Справа № 517/295/24
Головуючий у першій інстанції Гончар І. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Громовенко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 30 липня 2024 року, постановленого під головуванням судді Гончар І.В., повний текст рішення складений 02 серпня 2024 року, у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про припинення та визнання права власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про припинення та визнання права власності на земельну ділянку, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило:

- припинити право власності відповідача ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером: :02:002:0157, площа 0,3415 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за АТ КБ «ПриватБанк» право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :02:002:0157, площа 0,3415 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером: :02:002:0156, площа 0,15 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за АТ КБ «ПриватБанк» право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :02:002:0156, площа 0,15 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № ODKTGA00000006 від 25.02.2008 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 50 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22.02.2018 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25.02.2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 украли договір іпотеки, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок загальною площею 191,40 кв.м., житловою площею 24,40 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Майно передається в іпотеку з невід`ємними принадлежностями, які знаходяться в ньому. Іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку загальною площею 2886, кв.м., на якій розташований предмет іпотеки, і яка передана в користування Іпотекодовцю (довідка № 902 від 13.02.2008 р., видана Фрунзівською радою).

На момент укладення договору іпотеки ОСОБА_1 не було отримано Державного акту на право власності на земельну ділянку та не здійснена його державна реєстрація, такими діями вона порушила умови п. 35.6 Договору іпотеки.

Відповідно до інформації з Державного земельного реєстру про право власності на земельну ділянку площею 0,3415 га, з кадастровим номером :02:002:0157 зареєстровано за ОСОБА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» набуло права власності на нерухоме майно. Право власності зареєстроване 26.09.2016 року. Як вбачається будинок, право власності, на який набув банк, розташований на земельній ділянці площею 0,3415 га.

Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 30 липня 2024 року в задоволені позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду про відмову у задоволені позову, посилаючись на неповне, всебічне та об`єктивне дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що за змістом положень договору сторони визначили предметом іпотеки не тільки домоволодіння, а і земельну ділянку, на якій воно розташоване, а також погодили подальшу передачу в іпотеку земельної ділянки після набуття права власності на неї.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

В судове засідання, призначене на 06 травня 2025 року учасники справи не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 165, 165зв.б., 166, 167).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи у разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 25.02.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ODKTGA00000006.

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 50 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22.02.2018 р. (а.с. 11-13).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 25.02.2008 року уклали договір іпотеки.

Згідно договору Іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок загальною площею 191,40 кв.м., житловою площею 24,40 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 2886 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19).

Відповідно до п. 35.3 іпотечного договору, майно передається в іпотеку з невід`ємними приналежностями, які знаходяться в ньому.

У п. 35.4 договору зазначено, що іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку загальною площею 2886 кв.м., на якій розташований предмет іпотеки, і яка передана в користування Іпотекодавцю (довідка № 902 від 13.02.2008 р., видана Фрунзівською радою) (а.с. 17-19).

На момент укладення договору іпотеки ОСОБА_1 не було отримано Державного акту на право власності на земельну ділянку.

Після укладання іпотечного договору, на підставі рішення сесії Фрунзівської селищної ради від 12.09.2008 року № 930-У, ОСОБА_1 отримала 26.09.2009 року наступні державні акти на право власності на земельні ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 :

- серії ЯЖ № 722756, за яким ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,150 га з кадастровим номером :02:002:0156 з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, госп. будівель і споруд (присадибна ділянка)» та який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 18;

- серії ЯЖ № 722757, за яким ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,341 га з кадастровим номером :02:002:0157 з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» та який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 19 (а.с. 64,65).

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за Кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» набуло права власності на іпотечне нерухоме майно, яке зареєстроване 26.09.2016 року (а.с. 23).

Відповідно до п. 12 ч. 1 постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 травня 2016 року № 1377-УІІІ, в Одеській області перейменовано Фрунзівський район на Захарівський район; селище міського типу Фрунзівка Фрунзівського району на селище міського типу Захарівка.

За розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації від 21.05.2016 року №303/А-2016 «Про перейменування об`єктів топоніміки у населених пунктах Одеської області», в селищі Фрунзівка Фрунзівського району Одеської області вулиця Фрунзе була перейменована у вулицю Щаслива.

Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільного права в силу статті 16 Цивільного кодексу України є визнання права.

Статтею 1 та ч. 1 статті 5 Закону України «Про іпотеку» визначено, що предметом іпотеки є об`єкти нерухомого майна та об`єкти, які прирівнюються до таких цим законом, до них, зокрема, віднесено: земельні ділянки, будівлі, споруди, підприємство як майновий комплекс, житлові будинки, квартири, дачі, садові будинки, гаражі, об`єкт незавершеного будівництва, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому, право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати об`єкт нерухомого майна.

Підстави та умови передачі в іпотеку земельної ділянки при передачі в іпотеку будівлі чи споруди визначені частинами четвертою та п`ятою статті 6 Закону України «Про іпотеку», якщо: будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо в іпотеку передається земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), які належать іпотекодавцю на праві власності, така земельна ділянка підлягає передачі в іпотеку разом з будівлями (спорудами), які на ній розташовані.

Це положення Закону України «Про іпотеку» узгоджується із визначеним у статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України загальним принципом, за яким визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на житловий будинок, будівлю чи споруду.

Так, відповідно до пункту 1.1 Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 18 квітня 2005 року №95, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, домоволодіння - це житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою та належними йому господарськими спорудами та будівлями.

Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 Цивільного кодексу України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до приписів статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 Цивільного кодексу України вбачається, що позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності, у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна.

Приписами статті 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Предметом позову у даній справі є вимога АТ КБ «ПриватБанк» про припинення та визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, на якій розташоване належне йому на праві власності нерухоме майно, на підставі статті 120 Земельного кодексу України і ст. 377 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 377 Цивільного кодексу України (в редакції на 26.09.2016р., чинній на момент переходу права власності на нерухоме майно), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 Земельного кодексу України (у редакції на 28.09.2016р., чинній на момент переходу права власності на нерухоме майно) встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

При відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Аналогічні правові висновки зазначені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17.

Судом встановлено, що до ПАТ КБ «ПриватБанк» право власності на будинок загальною площею 191,40 кв.м., житловою площею 24,40 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло на підставі рішення про державну реєстрацію на підставі договору іпотеки, що підтверджується інформацією з Державного Реєстру речових прав (а.с. 23 зворот).

Однак, при переході права власності на житловий будинок, на підставі договору іпотеки, до ПАТ КБ «ПриватБанк» не перейшло право власності на земельну ділянку площею 0,150 га, у відповідності до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, госп. будівель і споруд (присадибна ділянка)».

Колегія суддів приходить висновку про те, що земельна ділянка площею 0,150 га, кадастровий номер :02:002:0156, перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 Земельного кодексу України, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

За таких підстав, колегія суддів приходить висновку про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині визнання права власності на земельну ділянку площею 0,150 га, кадастровий номер :02:002:0156 за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування жилого будинку, госп. будівель і споруд (присадибна ділянка)».

Що стосується позовних вимог про припинення права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,150 га, кадастровий номер :02:002:0156 за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 378 ЦК України, законодавець передбачив за певних обставин можливість припинення права власності на землю у випадку набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи. За таких обставин законодавець допускає припинення права власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти за попереднім власником. Однак законодавець цією нормою не обмежує можливості застосування визначених статтею 346 ЦК України способів припинення права власності на таку земельну ділянку та не виключає можливості застосування загальних гарантій непорушності права приватної власності, передбачених статтею 41 Конституції України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України , право власності припиняється у разі: припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.

Колегія суддів приходить висновку, що позовні вимоги в частині припинення права власності, не підлягають задоволенню, з підстав того, що право ОСОБА_1 на земельну ділянку земельну ділянку площею 0,150 га, кадастровий номер :02:002:0156 за адресою: АДРЕСА_1 , вже припинено відповідно до статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України внаслідок набуття позивачем права власності на житловий будинок.

Щодо позовних вимог про припинення та визнання права власності на земельну ділянку площею 0,341 га з кадастровим номером :02:002:0157 з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів вважає, що дані позовні вимоги задоволенню не підлягають, з підстав, того, що дана земельна ділянка не відноситься до земельних ділянок, які тісно пов`язані з будинком, на який перейшло право власності до ПАТ КБ «ПриватБанк».

Так судом встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі державного акту - серії ЯЖ № 722757, є власником земельної ділянки площею 0,341 га з кадастровим номером :02:002:0157 з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» та який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 19 (а.с. 64, 65).

При цьому, дана земельна ділянка має цільове призначенням «для ведення особистого селянського господарства», та не може вважатися об`єктом, який є цілісним об`єктом нерухомості.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про відмову у задоволені позову в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ст. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду скасуванню, з ухваленням постанови, про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», визнавши за АТ КБ «ПриватБанк» право власності на земельну ділянку площею 0,150 га, кадастровий номер :02:002:0156 за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо судового збору.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню в частині визнання права власності на земельну ділянку 0,150 га, кадастровий номер :02:002:0156, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 2422,40 грн., за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 4542 грн., а всього у розмірі 6964,40 грн.

Одночасно колегія суддів звертає увагу, що при поданні до суду апеляційної скарги, за розгляд справи у суді апеляційної інстанції АТ КБ «ПриватБанк» не в повному обсязі сплатило судовий збір, а саме за позовну вимогу майнового характеру та за позовну вимогу немайнового характеру, при цьому в суді першої інстанції були заявлені 2 майнові позовні вимоги та 2 немайнові позовні вимоги.

З урахуванням того, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню, з задоволенням позовних вимог в частині визнання права власності на земельну ділянку 0,150 га, кадастровий номер :02:002:0156, колегія суддів вважає, що з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави підлягає стягненню судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 9084 грн.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 30 липня 2024 року скасувати.

Ухвалити постанову.

Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про припинення та визнання права власності на земельну ділянку задовольнити частково.

Визнати за акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» () право власності на земельну ділянку площею 0,150 га, кадастровий номер :02:002:0156 за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 6 964 гривень 40 копійок.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь держави судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 9 084 гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 12 травня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда