ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/16279/24

Провадження № 22-ц/820/1016/25

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю позивача та його представника,

відповідача,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 лютого 2025 року, суддя Чевилюк З.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради, про позбавлення батьківських прав,

встановив:

В червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову вказала, що під час перебування у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем з лютого 2017 року по березень 2021 року у них народився спільний син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12.10.2021 року у справі №686/19267/21 з ОСОБА_2 на її користь стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 2500 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_2 звертався до суду із позовом про зменшення розміру аліментів, однак рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21.09.2022 року у задоволені позову про зменшення розміру аліментів було відмовлено.

Відповідач ухиляється від фінансування додаткових витрат на дитину та її виховання, застосував фізичне насилля до дитини.

Незважаючи на те, що вона не чинить перешкод відповідачу у реалізації його батьківських прав, однак батько дитини не займається вихованням сина, не приймає участі у його житті.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26.02.2025 року в задоволенні позову відмовлено.

У мотивувальній частині рішення суд звернув увагу на відсутність доказів на підтвердження обставин щодо свідомого ухилення та винну поведінку відповідача щодо виховання, піклування про спільну дитину.

В судовому засіданні не знайшов підтвердження факт застосування фізичного насилля ОСОБА_2 відносно свого малолітнього сина.

В той же час справа містить документи, які вказують на роз`їзний характер роботи ОСОБА_2 , систематичне перетинання ним кордону у зв`язку з виконанням трудових обов`язків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування скарги позивач вказала, що судове рішення не містить мотивів щодо відхилення доказів, які вказують на фактичне ігнорування ОСОБА_2 виконання батьківських обов`язків з виховання сина.

Саме по собі звернення до суду про визначення способу участі у вихованні ОСОБА_3 , а також роз`їзний характер роботи відповідача не виправдовує його поведінку та не свідчить про виконання ним своїх батьківських обов`язків.

За відсутності об`єктивних причин неможливості цікавитися життям сина, а також відсутності доказів, які б свідчили про інтерес батька до сина суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо необґрунтованості позовних вимог.

Судом не враховано психологічного висновку практикуючого психолога, який міститься в матеріалах справи, щодо можливості позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , а також фактичну байдужість відповідача, який жодного разу не був присутній при розгляді даної справи в суді.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Відповідач в суді визнав доводи апеляційної скарги.

Представник третьої особи в суд не з`явився, про судове засідання був повідомлений у відповідності з вимогами ЦПК України.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та постійно проживає з останньою.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12.10.2021 року у справі №686/19267/21 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 2500 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Заборгованості зі сплати аліментів у відповідача не має, що визнано сторонами в суді.

Малолітній ОСОБА_4 відвідує групу молодшого дошкільного віку початкової школи №5 Хмельницької міської ради з 01.09.2021 року. Батько дитини контакту з вихователями не підтримує, ОСОБА_3 до дитячого садочка приводить і забирає мати.

Згідно із висновком психолога Майданюка І.Г. від 17.07.2024 року, ОСОБА_3 не пам`ятає батька і не згадував його під час консультації, до членів своєї сім`ї ОСОБА_3 відносить матір, сестру, себе, ОСОБА_6 (вітчим) та кота.

Відповідно до психологічного висновку психолога Андрейчак А.Ф. від 27.01.2025 року, у ОСОБА_3 прихильність до матері та вітчима, якого хлопчик називає та вважає батьком. До біологічного батька дитина не демонструє жодної прихильності, дитина його не пам`ятає та до кола сім`ї не відносить.

Висновком органу опіки та піклування від 09.08.2024 року позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав є недоцільним, оскільки не здобуто інформації, яка б підтвердила винну поведінку батька, свідоме та систематичне нехтування батьківськими обов`язками, ухилення від виховання і утримання дитини.

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 Сімейного кодексу України, (далі - СК України), визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства (частина 3 статті 155 СК України).

У відповідності до положень статей 150, 157 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України», рішення від 07.12.2006 року, Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Згідно із частиною 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14 років (стаття 165 СК України).

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд з огляду на положення статті 166 СК України неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі №645/731/18, від 29.01.2020 року у справі №127/31288/18, від 29.01.2020 року у справі №643/5393/17, від 17.01.2020 року у справі №712/14772/17, від 25.11.2019 року у справі №640/15049/17, від 13.03.2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24.04.2019 року у справі №331/5427/17.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатися виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 25.02.2025 року у справі №562/635/24).

Відповідно до частин 4, 5 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина 6 статті 19 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 17.06.2021 року у справі №466/9380/17 (провадження №61-2175св20)).

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, врахувавши те, що позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Позбавлення батька батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено (постанова Верховного Суду від 19.02.2025 року у справі №367/10126/19).

Посилання позивача в апеляційній скарзі на фактичне ухилення відповідача від спілкування з сином саме по собі не виправдовує застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а також спрямоване на найкраще забезпечення інтересів дитини.

При цьому, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання суперечить закону та порушує права та інтереси дитини.

Як встановлено судом першої інстанції, що також знайшло своє підтвердження і в суді апеляційної інстанції, позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 не відповідатиме інтересам дитини.

Крім того, справа не містить об`єктивних даних на підтвердження обставин, які б вказували на обґрунтованість позовних вимог, з урахуванням вимог ст. 164 СК України.

В той же час, процесуальна поведінка ОСОБА_2 , який протягом усього часу розгляду цієї справи в суді першої інстанції категорично заперечував проти позовних вимог ОСОБА_1 , повністю сплачує визначені йому рішенням суду аліменти на утримання сина, звертався до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення йому часу для такого спілкування, ставить під сумнів дійсність його волевиявлення в суді апеляційної інстанції щодо визнання позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 травня 2025 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова