Провадження № 2/947/278/25
Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Бескровного Я.В. при секретарі Кравченко К.С., Нагорної К.В., розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Яни Олександрівни про визнання договору недійсним, -
Обґрунтовуючи позовну заяву, Позивачка у позові зазначила, що вона є рідною сестрою ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Запоріжжя. За життя її сестрі належала на праві власності квартира, яка знаходилася у м. Одеса. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 померла. Після смерті сестри відкрилася спадщина, і Позивачка звернулася до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом була відкрита спадкова справа за № 96/21. Після спливу 6 місячного строку для прийняття спадщини, та встановлення коло спадкоємців ОСОБА_1 нотаріусом було повідомлено, що спадкове майно, яке належало за життя її померлій сестрі відсутнє, а саме, що за життя її сестра здійснила відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2017 року.
Після чого, стало відомо, що вищезазначена квартира на підставі договору купівлі продажу від 26.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. за реєстровим номером № 1851, була відчужена сестрою Позивачки, ОСОБА_4 , а саме, що вона продала квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 , здійснив купівлю цього майна.
Відповідно до п.1.2 Договору, квартира, що є предметом цього договору, належала Продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 16.08.1995 року № 19-4160, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості виконкому Одеської міської Ради 23.07.2008 року, квартира, яка відчужується, має такі технічні характеристики: загальна площа -31,5 кв.м., житлова -16,9 кв.м., кількість кімнат -1.
Продаж квартири відбувся за 256 594 грн. 00. коп. (п. 2.1. Договору). Вищевказана грошова сума була перерахована Продавцю ( ОСОБА_4 ) Покупцем на її рахунок, відкритий у відділенні № 19 у м. Запоріжжя ПуАТ КБ «АКОРДБАНК» до підписання цього договору (платіжне доручення № 22 від 26.05.2017 року, видане відділенням № 19 у м. Запоріжжя ПуАТ КБ «АКОРДБАНК».
Позивачка не визнала ці обставини та звернулася до суду за захистом своїх законних прав та інтересів, як спадкоємця, оскільки, достеменно знала, що її померла сестра не могла ні за яких обставин здійснити продаж квартири, оскільки проживала у Франції та сильно хворіла, на територію України не виїжджала.
Звернувшись до Київського районного суду м. Одеси з позовом про визнання договору купівлі продажу недійсним, Позивачка доводила той факт, що її сестра ОСОБА_4 , була одружена з громадянином Франції, Жан ОСОБА_5 та проживала у Франції за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_4 за життя дуже хворіла, та погано пересувалася, на територію України до м. Одеса не приїжджала, оскільки фізично була хворою людиною. Так лікар загальної практики ОСОБА_6 ( НОМЕР_3 ), доктор медичних наук, підтвердила, що проводила обстеження 20.07.2016 р. пані ОСОБА_7 ОСОБА_8 та надала висновок, що ОСОБА_7 Тузар має важкі когнітивні порушення, її хвороба, пов`язана з хворобою Альцгеймера і вона не могла вести свої справи, підписувати офіційні документи та подорожувати. Документ видано 20.07.2016 року у ОСОБА_9 , про свідчать переклад документу з французької мови на українську. За таких обставин, її чоловік звернувся до суду, і по справі № 16/0003, яка розглядалася судом Франції було встановлено опіку над ОСОБА_10 у шлюбі Тузар, та опікуном було призначено її чоловіка ОСОБА_11 , про що свідчить переклад документу з французької на російську мову судового засідання Сільві Валетті Муліно, судді з питань опіки, за сприяння ОСОБА_12 , секретаря, та посвідчений Апотсілем (згідно Гаазької конвенції від 05.10.1961 року) та скріплений печаткою суду малої інстанції Сет за № 2124 9 та печаткою Апеляційного суду Монпельє Генеральним прокурором.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 26 травня 2017 року між померлою ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяною Юріївною, зареєстрований в реєстрі за №1851. У задоволенні вимоги Позивачки про застосування наслідків недійсного правочину відмовлено. Стягнуто витрати зі сплати судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок. Рішення суду набрало законної сили.
В поданому до суду позові по даній справі, Позивачка зазначає, що після укладені спірного договору купівлі продажу ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір іпотеки від 23.08.2017 року. Тобто, після спливу деякого часу це майно було передано на виконання щодо Основного зобов`язання по договору позики грошових коштів від 23.08.2017 року, укладеного між Позикодавцем та Позичальником у розмірі 223,600 грн.
Тобто, ОСОБА_2 після оформелення договору купівлі продажу квартири передав придбану квартиру в Іпотеку під грошове зобов`язання. На підставі вищевикладеного, Позивачка після визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 26 травня 2017 року між померлою ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяною Юріївною, зареєстрований в реєстрі за №1851 звернулася до суду та просить суд визнати договір іпотеки від 23.08.2017 року зареєстрований в реєстрі № 867, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О. недійним.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Бескровному Я.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 01.05.2024 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
У судове засідання призначене на 17.04.2025 року учасники справи не з`явились.
Від представника Позивача, адвоката Левицької Ю.В., не одноразово до суду надходила заява про проведення судової справи в режимі відеоконференції. В клопотанні адвоката Левицької Ю.В., судом було відмовлено з підстав відсутності технічної можливості у суді щодо проведення судової справи режимі відео конференції.
Також, в матеріалах справи наявна заява від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О. про розгляд справи за її відсутності, з зазначенням про залишення наслідків вирішення спору на розсуд суду.
Відносно неявки відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.
Сповіщення відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про дату, час і місце розгляду справи, здійснювалось судом шляхом скерування копії ухвали суду про відкриття провадження у справі, разом з копією позовної заяви і додатками до неї, та судові повістки на кожне з призначених судових засідань, на відому адресу зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , зазначену у спірному договорі. Однак, уся поштова кореспонденція скерована на ім`я відповідачів повернута до суду без вручення, з підстав відсутності адресата за вказаною адресою.
Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Додатково, з метою належного сповіщення відповідачів, судом здійснювалось повідомлення Відповідачів, шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого, відповідачі у відповідності до приписів ч.11 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Отже, відповідачі по справі були належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, однак про причини неявки суд не повідомили, як і не надали відзиву на позовну заяву.
У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Судом враховується, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (даліКонвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (даліЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції.
Також суд зазначає, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.
Згідно зіст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначеніКонституцією Українита законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбаченіКонституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Згідно зіст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.
Враховуючи вищевикладене, неявку відповідачів та третьої особи до судового засідання без поважних причин та строки розгляду справи, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 17.04.2025 року за відсутності сторін по справі та на підставі наявних документів в матеріалах справи.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням викладеного, у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
Згідно роз`яснень ВСУ викладені у Пленумі № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» (надалі по тексту Пленум ВСУ № 14) в п. 2 зазначено:
«Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК України).
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи».
«Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:
1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин».
Судом встановлено, що 23.08.2017 року між ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О., зареєстрований в реєстрі за №868 було укладено договір Іпотеки за умовами якого ОСОБА_2 в забезпечення виконання власних зобов`язань за договором позики грошових коштів в сумі 23.08.2017 року, передав ОСОБА_3 в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1
Так, п.1.1 договору Іпотеки від 23.0.2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , передбачено, що цей договір забезпечує всі вимоги Іпотекодержателя, які випливають з Договору позики грошових коштів від 23.08.2017 року, за умовами якого Іпотекодавець зобов`язаний повернути Іпотекодержателю грошові кошти не пізніше 23.08.2018 року суму у розмірі 223, 600 грн.
Іпотекодавець (тобто ОСОБА_2 ) перед укладенням договору Іпотеки, відповідно до п. 2.3. Договору засвідчував, що на підставах, передбачених чинним законодавством України, він має право відчуджувати предмет іпотеки. Проте, це не відовідає дійсності.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 4 ст. 82 ЦПК України, визначені підстави звільнення від доказування, зокрема, у частині 4 цієї статті вказано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Частиною ч. 5 ст. 82 ЦПК України, передбачено, що підставою звільнення від доказування є преюдиціальність обставин, існування або не існування якої встановлене судовим рішенням, що вступило в законну силу, у цивільній, господарській або адміністративній справі). Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до положень ст. 16 ЦК України, оспорювання, зокрема визнання правочину недійсним входить до способів захисту цивільнихправ таінтересів судом. Разом з тим, порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття /зміни/ встановлення/припинення прав взагалі). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.
Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені статтею 203 ЦК України, яка регламентує зокрема у частинах 2 і 3, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.ч. 1-4ст. 12 ЦПК України,цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Зазначений обов`язок кореспондується ч.1 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 27Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Пунктом 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття /зміни/ встановлення/припинення прав взагалі).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Відповідно до ч. 2ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Частиною третьоюстатті 203 ЦК України, передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно ч. 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що: «Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків».
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).
Згідно ч. 2 ст. 203 ЦК України визначено, що: «Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності».
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).
Відповідно ч. 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що: «Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним».
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України визначено, що: «Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування».
Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях ОСОБА_2 , істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у своїй Постанові від 29.04.2014 року у справі № 3-11гс14
Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).
Статтею 17 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Позовні вимоги Позивачки є обґрунтованими та ґрунтуються на законі, суд погоджується з позицією Позивача, що укладаючи договір Іпотеки ОСОБА_2 , не мав право на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , оскільки це майно перейшло до нього без правової підстави. Оскільки договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 ід 26.05.2017, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. за реєстровим номером № 1851, за рішенням суду визнано недійсним, тому, й договір іпотеки від 23.08.2017 укладений між ОСОБА_2 (реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ,) та ОСОБА_3 (реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) посвідчений Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Яною Олександрівною, зареєстрованого в реєстрі за №867 слід визнати недійсним, оскільки він укладений з порушенням вимог закону.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Тобто Європейський суд з прав людини розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватись такими гарантіями.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, «Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства».
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. За змістом частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-18, 72-82, 89, 223, 263-266, 268, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд,
Визнати недійним договір іпотеки від 23.08.2017 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Яною Олександрівною, зареєстрованого в реєстрі за №867.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 30 днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня її підписання. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя: Я. В. Бескровний