РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2025 року

м. Рівне

Справа № 568/1354/24

Провадження № 22-ц/4815/500/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 15 січня 2025 року у складі судді Делалової О.М., ухвалене в м. Радивилів Рівненської області о 10 годині 44 хвилини, повний текст рішення суду складено 20 січня 2025 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» про стягнення заборгованості з орендної плати за оренду земельної частки (паю). Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до Додаткових угод б/н від 11.09.2018 до Договорів оренди землі від 01.08.2016 року вона передала новому орендарю ТОВ «Західна агровиробнича компанія» в строкове платне користування земельні ділянки площею 1,28 га та 2,40 га строком на 7 років. Згідно умов договорів орендар зобов`язується сплачувати орендну плату до 31 грудня поточного року у грошовій сумі 2 894,89 грн. та 5 376,23 грн. відповідно. Станом на 26.08.2024 орендна плата за 2023 та 2024 роки їй не виплачена, а звернення до відповідача з вимогою виплати орендної плати так і залишилися не виконаними. Просила суд стягнути заборгованість за оренду земельної частки за 2023р. та 2024р. у розмірі 18 800,00 грн., а також судових витрат в справі.

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 15 січня 2025 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» на користь ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати за 2023 рік в сумі 8 271,12 грн, без врахування податків та зборів, передбачених чинним законодавством. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 532,87 грн.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком орендаря своєчасно і у визначеному договором оренди розмірі вносити орендну плату орендодавцю та обґрунтоване встановленими обставинами справи, підтвердженими достатніми і належними доказами, які свідчать, що відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» не виконав свого обов`язку зі сплати позивачці ОСОБА_1 орендної плати за користування її земельними ділянками за 2023 та 2024 роки. Часткове задоволення позовних вимог зумовлене п. 4.2. Додаткових угод до Договорів оренди кожної із двох земельних ділянок, котрою визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі за повний рік оренди, а зважаючи, що звернення із цим позовом мало місце у серпні 2024 року, то вимоги про стягнення орендної плати за 2024 рік є передчасними і в цій частині позов до задоволення не підлягає.

Вважаючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що між сторонами було укладено Додаткову угоду від 11.09.2018р. до Договору оренди землі від 01.08.2016, за умовами якої була передана в оренду земельна ділянка площею1,28 га, розмір орендної плати складає 2 894,89 грн., а також Додаткову угоду від 11.09.2018р. до Договору оренди землі від 01.08.2016, за умовами якої була передана земельна ділянка площею 2,40 га, розмір орендної плати становить 5 376,23 грн. наголошує, що враховуючи норми Податкового кодексу України, орендар при нарахуванні фізичній особі (орендодавцю) орендної плати повинен утримати податок на доходи фізичних осіб за ставкою 18% та військовий збір за ставкою 1,5%. Стверджує, що за таких обставин, відповідач мав сплачувати позивачу за двома договорами оренди за 2020-2022 роки по 6 658,25 грн. за кожен рік, а фактично позивачу виплачено орендну плату: за 2020 рік 7 133,84 грн., за 2021 рік 7 133,84 грн., за 2022 рік 12 980,42 грн. Звертає увагу, що наявна переплата за 2020-2022 роки у розмірі 7 273,35 грн, а зважаючи на те, що за 2023 рік нарахована, але не виплачена орендна плата складає 6 658,25 грн., то заборгованість відповідача перед позивачем відсутня, натомість наявна переплата за договорами оренди землі в сумі 615,10 грн.. Не погоджується із позицією суду першої інстанції щодо того, що договори оренди не містять домовленостей про сплату орендної плати наперед та доводить, що чинним законодавством передбачено принцип «дозволено все, що не заборонено законом», і укладені сторонами договори оренди не містять такої заборони сплати орендної плати наперед. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок площею 1,28 га кадастровий номер :04:002:0022 та земельної ділянки площею 2,40 га кадастровий номер :04:003:0036, що розташовані на території Добриводської сільської ради Радивилівського (нині Дубенського) району Рівненської області.

11.09.2018 між ОСОБА_1 та ТОВ «Західна агровиробнича компанія» укладено Додаткову угоду б/н до Договору оренди землі від 01.08.2016, за умовами якої орендодавець ОСОБА_1 передала, а орендар ТОВ «Західна агровиробнича компанія» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку площею 1,28 га, кадастровий номер :04:002:0022, строком на 7 років. Пунктом 4.2 вказаної угоди передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 2 894,89 грн. за повний рік оренди. Державна реєстрація договорів проведена.

11.09.2018 між ОСОБА_1 та ТОВ «Західна агровиробнича компанія» укладено Додаткову угоду б/н до Договору оренди землі від 01.08.2016, за умовами якої орендодавець ОСОБА_1 передала, а орендар ТОВ «Західна агровиробнича компанія» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку площею 2,40 га, кадастровий номер :04:003:0036, строком на 7 років. Пунктом 4.2 вказаної угоди передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 5 376,23 грн. за повний рік оренди. Державна реєстрація договорів проведена.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказувала, що ТОВ «Західна агровиробнича компанія» не виконує своїх зобов`язань зі сплати орендної плати за користування її земельними ділянками за 2023 та 2024 роки.

Як вбачається івз матеріалів справи, 18.03.2024р. та 05.04.2024р. позивачкою були надіслані на адресу ТОВ «Західна агровиробнича компанія» звернення про виконання договірних зобов`язань по сплаті орендної плати за 2023 рік, однак були залишені відповідачем без реагування.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно ст.13 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально (стаття 14 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно ч.1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату відноситься до істотних умов договору оренди землі.

Умови про розмір, періодичність та строки внесення орендної плати за землю встановлюються у договорі оренди (стаття 21 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно зі ст.18 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

У ст. 20 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтями 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Нормами ст. 21 вказаного Закону визначено, що орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Згідно ст. 22 цього Закону, орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах.

Згідно ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати.

Як вбачається із виписки по особовому рахунку та платіжних інструкцій за 2020 рік, ТОВ «Західна агровиробнича компанія» сплатило ОСОБА_1 орендну плату по двох договорах розмірі 7 133,84 грн., за 2021рік у розмірі 7 133,84 грн. та за 2022 рік у розмірі 12 980,42 грн..

Відомості про нарахування та виплату орендної плати за користування земельними ділянками у 2023 та 2024 роках відсутні.

Підставою для щорічного нарахування та сплати орендної плати відповідачем за користування земельними ділянками позивачки є Договори оренди земельної ділянки та додаткові угоди до них, якими передбачено внесення орендної плати орендарем у грошовій формі у визначеному розмірі за повний рік оренди до 31 грудня (п. 4.2).

Відповідно ст.15, 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення є істотними (обов`язковими для включення) умовами договору, а також розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності та взаємозв`язку із нормами закону, з їх регулює, та положеннями укладених між сторонами договорів і додаткових угод до них, апеляційний суд приходить до висновку про неналежне виконання ТОВ «Західна агровиробнича компанія» умов договору щодо виплати позивачу ОСОБА_1 орендної плати за 2023 рік та порушення ним вимог статей 21, 25 Закону України «Про оренду землі» та умов Додаткових угод від 11.09.2018 року до Договорів оренди землі від 01.08.2016 року, у зв`язку з чим стягнення з відповідача на користь позивача орендної плати за 2023 рік є обґрунтованим. Суд також бере до уваги, що факт невиплати заборгованості по орендній платі за 2023 рік ТОВ «Західна агровиробнича компанія» не заперечує, в тому числі і в доводах апеляційної скарги.

Апеляційний суд відхиляє покликання апелянта на безпідставність вимог про стягнення орендної плати за 2023 рік з огляду на переплату за 2020-2022 роки орендної плати та, як наслідок, відсутність заборгованості перед позивачкою. Як вбачається з матеріалів справи, жодної письмової домовленості (додаткової угоди) про виплату орендної плати орендарем позивачці наперед (у рахунок майбутніх років користування земельною ділянкою або авансом) за діючими договорами оренди землі та додаткових угод до них сторонами оформлено не було. Також суду сторони не надали доказів узгодження між ними в позадоговірному листуванні чи в інший спосіб умов оплати орендної плати в більших розмірах, ніж передбачено діючим договором, із переплатами в рахунок майбутніх розрахункових періодів за користування земельними ділянками, які б в силу вимог ст.207 ЦК України можна було б розглядати в якості діючих положень договору. А тому доводи апеляційної скарги до уваги не беруться як такі, що не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами.

Посилання апелянта на принцип «дозволено все, що не заборонено законом» як на підставу здійснення виплати в рахунок майбутньої орендної плати апеляційним судом оцінюються критично. Дійсно, норми діючих договорів оренди земельної ділянки та додаткові угоди до них не забороняють виплату орендної плати в більшому розмірі, ніж визначено в їх нормах, однак у них не погоджена та не зафіксована така можливість, що, в свою чергу, унеможливлює оцінку такої можливості як умови договору між сторонами, а відтак, фактично проведені виплати орендної плати позивачу в підвищеному розмірі за попередні роки не можуть розглядатися у якості переплати орендної плати, яку можна спрямувати в рахунок сплати орендарем орендної плати позивачці за 2023 рік при відсутності у діючому договорі положень про можливість здійснення таких проплат.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні орендної плати за 2024 рік сторонами в апеляційному порядку не оскаржене, а тому, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» залишити без задоволення.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 15 січня 2025 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2025 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.