КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 355/2413/24 Головуючий у суді І інстанції: Чехов С.І.
провадження №22-ц/824/8661/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Музичко С.Г., Болотова Є.В., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» на рішення Баришівського районного суду Київської області від 30 січня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року до суду звернувся представник позивача ТОВ «Кошельок» Крилов С.С. з позовною заявою у якій просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кошельок» 30577 гривень 75 копійок, що складається з 8650,00 гривень заборгованість за сумою кредиту, 21927, 75 гривень заборгованість за відсотками, за користуванням позикою. Також просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь сторони позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 2422 гривень 40 копійок під час подачі позовної заяви до суду.

Позовну заяву представник позивача обґрунтовував, тим, що 27 жовтня 2021 року між відповідачем ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» було укладено договір № про надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту, на умовах строковості, зворотності, платності за яким відповідач ОСОБА_1 зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі. Договір укладено згідно із застосуванням норм Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронний цифровий підпис», Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг», Закону України «Про споживче кредитування», Правил подання позики на умовах фінансового кредиту ТОВ «Кошельок». Однак відповідач ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за укладеним договором-не повернула кредит та не сплатила проценти, у зв`язку з чим, станом на момент звернення до суду у відповідача ОСОБА_1 за договором №-503484 від 27 жовтня 2021 року утворилась заборгованість.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 30 січня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, Крилов С.С. , який представляє інтереси ТОВ «Кошельок», подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що на підтвердження факту видачу кредиту, кредитодавець додав до позовної заяви документи, що підтверджують перерахування кредитних коштів, а саме копія довідки-повідомлення про перерахування коштів від фінансово-розрахункової установи за договором № -503484 від 27.10.2021 року).

Вказував, що відповідачка підтвердила виникнення своїх зобов`язань, відповідно до умов укладеного кредитного договору шляхом прийняття виконання зобов`язання кредитодавця, а саме отримавши кредитні кошти відповідач не скористався своїм правом протягом 14 календарних днів з дня укладення кредитного договору відмовитися від договору без пояснення причин, у тому числі у разі отримання ним грошових коштів.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо укладення договору посилався на те, що на виконання вимог ст. 639 ЦК України позичальнику було надано одноразовий ідентифікатор - 8474, шляхом направлення смс, для підписання кредитного договору; -503484 від 27.10.2021 року, шляхом направлення позичальнику на номер телефону НОМЕР_1 (вказаного позичальником під час реєстрації в особистому кабінеті) електронного повідомлення смс-повідомлення.

Зазначав, що без отримання смс-повідомлення для входу в особистий кабінет, без здійснення входу на веб-сайт кредитора до особистого кабінету, без отримання смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором для підписання угоди, кредитний договір між ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 , не був би укладений, а кредитні кошти не були би перераховані відповідачеві.

З огляду на викладене, представник апелянта вважає, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було неповно з`ясовано суттєві обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до невірних по суті висновків по цій справі про відмову у задоволенні позовних вимог позивача щодо стягнення на його користь з відповідача заборгованості за кредитним договором, а ухвалене ним оскаржуване рішення не можна визнати законним та обгрунтованим.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що стороною позивача були надані не підписані бланки договору надання споживчого кредиту та паспорту споживчого кредиту. Саме виконання договору між сторонами про те, що одна сторона виконуючи договірні зобов`язання передати другій стороні грошові кошти не означено, що то була відповідач і це була її розрахункова картка.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до пунктів 5, 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Відповідно до ч. 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до пункту 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеномустаттею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203св20).

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись з позовною заявою позивач посилався на те, що 27.10.2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» було укладено договір -503484 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі.

До позовної заяви позивачем було додано копію паспорта споживчого кредиту до договору №23484 від 27 жовтня 2021 року у реквізитах якого не вбачається одноразового електронного підпису, одноразового ідентифікатора.(а.с.13-16)

Копію договору №-503484 від 27 жовтня 2021 року з графіком розрахунків з огляду якого не встановлено електронного підпису одноразового ідентифікатора (а.с.16-27).

Копію детального розрахунку заборгованості за договором №-503484 від 27 жовтня 2021 року з якого слід, що було видано кредит 8650,00 гривень, нараховано процентів в межах лояльного періоду 4800.75 гривень, нараховано процентів за продовжений строк користування позикою 17127,00 гривень, залишок заборгованості згідно кредитного договору складає: 30577,75 гривень. за кредитом 8650,00 гривень, по відсотках 21927,75 гривень (а.с.28-30).

Копію відповіді на лист «Про підтвердження операції» на ім`я Крилова С.С. керуючого ЦВ ПАТ «МТБ Банк» у м. Києві Олега Соколова, з якого вбачається, що мається підтвердження, що була проведена операція через систему xPAY та зараховано на картку картодержателя сума платежу 8650,00 гривень на картку НОМЕР_2 (а.с.31).

Копію повідомлення від 27 жовтня 2021 через платіжну систему хPAY Group LLC м. Київ вулиця Харківське шосе №58А було успішно проведено зарахування на картку клієнта НОМЕР_3 сума операції 8650,00 гривень опис замовлення видача кредитних коштів. Договір займу -503484 (а.с.32).

Копію правил надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» (а.с.33-49).

Разом з тим, із наданих суду позивачем доказів не вбачається, що відповідач вчинив певну сукупність дій спрямовану на отримання позики від ТОВ «Кошельок», а саме, зареєструвався в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію, отримав повідомлення від суб`єкта електронної комерції (в даному випадку від ТОВ «Кошельок») із одноразовим ідентифікатором, та прийняв пропозицію (оферту) позивача шляхом використання (підписання) надісланого їй позивачем одноразового ідентифікатора.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір про надання кредиту не підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто, позивач не довів належними та допустимими доказами факт укладення з відповідачем договору позики, а також отримання за ним грошових коштів саме відповідачем, а тому вимоги про стягнення заборгованості є не обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що позичальнику було надано одноразовий ідентифікатор - 8474, шляхом направлення для підписання кредитного договору № -503484 від 27.10.2021 року шляхом направлення позичальнику на номер телефону НОМЕР_1 електронного повідомлення, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження вказаних позивачем обставин, про те, що відповідачу видавався одноразовий ідентифікатор для підписання договору позики.

Довідка-повідомлення про перерахування коштів від фінасово-розрахункової установи за договором № -503484 від 27.10.2021 року, на яку посилається позивач як на підставу переведення коштів на рахунок відповідача, не є належним та допустимим доказом отримання відповідачем кредитних коштів, оскільки згідно вказаного платіжного доручення кошти в розмірі 8650 грн були перераховані ОСОБА_1 на номер картки № НОМЕР_3 , між тим доказів того, що вказаний картковий рахунок належить саме відповідачці матеріали справи не містять.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір про надання кредиту не підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто, позивач не довів належними та допустимими доказами факт укладення з відповідачем договору позики, а також отримання за ним грошових коштів саме відповідачем, а тому вимоги про стягнення заборгованості є не обґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача не були порушені відповідачем.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 30 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «02» травня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді С.Г. Музичко

Є.В. Болотов