ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/9732/24 Провадження 2/636/920/25
24.04.2025 місто Чугуїв
Чугуївський міський суд Харківської області у складі:
головуючого судді - Буніна Є.О.,
за участю секретаря судового засідання Бруславської В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Чугуївська міська рада Харківської області про визнання свідоцтва про право власності на квартиру частково недійсним та його часткове скасування,-
До Чугуївського міського суду Харківської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло від 17.06.2005 серії НОМЕР_1 в частині належності позивачу права спільної часткової власності на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 та вважати позивача таким, що не використав права на приватизацію державного житлового фонду.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на момент приватизації квартири Позивач був неповнолітнім (16 років), рішення щодо приватизації квартири приймали його батьки, які даючи згоду на приватизацію квартири від імені Позивача, фактично позбавили права прийняти участь у приватизації державного житлового фонду та скористатись правом на приватизацію житла за його власним вибором у майбутньому.Про те, що Позивач є співвласником квартири, він дізнався лише у 2024 році.На даний час Позивач не має можливості реалізувати своє право на власне житло окремо від батьків, що обмежує його права, тому вимушений звернутися до суду з даним позовом.На момент здійснення безоплатної приватизації зазначеної квартири у 2005 році позивач був неповнолітньою дитиною, тому від його імені виступав батько ОСОБА_2 , без повідомлення про такі дії. Весь час до жовтня 2024 року позивач вважав, що зазначена квартира є особистою власністю лише його батька та матері. Документами про право власності на квартиру позивач не цікавився, з ними не ознайомлювався. В результаті дій співвласників квартири, в тому числі матері позивача та батька, були порушені охоронювані законом права та інтереси позивача, що полягають у фактичному позбавленні його права вільного вибору способу задоволення своїх житлових потреб при досягненні повноліття. Тому позивач вважає, що вказане свідоцтво про право власності на житло безпосередньо стосуються його прав і законних інтересів. Воно було отримано відповідачами без його згоди і з досягненням позивачем повноліття позивач заперечує проти такого прийнятого рішення. Тому зазначене свідоцтво про право власності на житло має бути визнано частково недійсним, оскільки воно обмежує в теперішній час законні права позивача стосовно зарахування та перебування на квартирному обліку і подальшої самостійної за власним вибором безоплатної приватизації житлової площі.Позивач вважає, що вказане свідоцтво про право власності на житло отримані з порушенням його прав, а тому має бути визнане частково недійсним оскільки воно обмежує його право в даний час скористатись правом на приватизацію, стати на облік та поліпшити житлові умови.
Позивач ОСОБА_1 надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судові засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток. Також, відповідачі викликалися до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення.
Представник третьої особи Чугуївської міської ради Харківської області Шевченко Л., яка діє на підставі належним чином завіреної довіреності, подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що позов спрямований на створення умов для обходу імперативних норм законодавства, що не дають права позивачеві який вже має у власності майно, повторно реалізувати право на безоплатне отримання житла.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші).
Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини..
Відповідно до ст. 1 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно наданого Свідоцтва про право власності від 17.05.2005, виданого Відділом житлово-комунального господарства та комунальної власності виконавчого комітету Чугуївської міської ради згідно з розпорядженням (наказом) від 17.06.2005 року № 31/4, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 по 1/3 частини квартири кожному.
Згідно копії свідоцвта про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що його батьками вказані відповідачі ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , також встановлено, що на час проведення приватизації йому виповнилось 16 років.
Позивач стверджує, що на момент здійснення безоплатної приватизації зазначеної квартири у 2005 році він був неповнолітньою дитиною, тому від його імені виступав батько ОСОБА_2 , без повідомлення про такі дії. Весь час до жовтня 2024 року позивач вважав, що зазначена квартира є особистою власністю лише його батька та матері. Документами про право власності на квартиру позивач не цікавився, з ними не ознайомлювався. В результаті дій співвласників квартири, в тому числі матері позивача та батька, були порушені охоронювані законом права та інтереси позивача, що полягають у фактичному позбавленні його права вільного вибору способу задоволення своїх житлових потреб при досягненні повноліття. Тому позивач вважає, що вказане свідоцтво про право власності на житло безпосередньо стосуються його прав і законних інтересів. Воно було отримано відповідачами без його згоди і з досягненням позивачем повноліття позивач заперечує проти такого прийнятого рішення. Позивач в подальшому позбавлений права приймати участь у приватизації якогось іншого нерухомого майна, що в свою чергу порушує та звужує його права.
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.
На час спірних правовідносин порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню були визначені Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 56 від 15.09.1992, який складено відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
За змістом п. 4 Положення, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється у приватну власність (спільну сумісну, спільну часткову) за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах, кімнатах у комунальній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається житло.
У пункті 18 вищевказаного Положення зазначено, що за малолітніх та неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або опікуни. Згоду на участь у приватизації дітей батьки (усиновлювачі) або опікуни засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України, батьки є законними представниками своїх малолітніх і неповнолітніх дітей.
Окрім цього на час приватизації позивачу було 17 років, в розумінні ст. 31 ЦК України він був фізичною особою з неповною цивільною дієздатністю.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизації підлягає Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
В розумінні ч. 2 ст. 8 цього Закону, право на одержання у приватну власність житла повинні набувати громадяни, які на законних підставах мешкали у цих квартирах.
Законом передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі.
Відповідно до ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом.
Батько та мати позивача, приватизуючи квартиру, не виконали всіх дій, передбачених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та не дотримались Положень про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 56 від 15.09.1992. До того ж згідно діючого законодавства вони мали право розпоряджатися майном, а не правом позивача на приватизацію квартири.
Статтею 27 ЦК України визначено правило, згідно якого правовий акт органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, що обмежує можливість мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є незаконним.
З цього виходить, що батьки позивача, приватизуючи квартиру від імені позивача, фактично позбавили його права, після досягнення ним повноліття скористатися правом на приватизацію житла за його власним вибором у майбутньому.
Наразі позивач має намір стати на квартирний облік для одержання житлового приміщення, однак не може цього зробити.
Видача свідоцтва про право власності на вказану квартиру обмежило право позивача на поліпшення житлових умов та реалізацію в майбутньому права на приватизацію.
Приймаючи до уваги вищевказані обставини, слід визнати, що приватизацію цієї квартири було проведено з порушенням діючого законодавства.
Отже, після винесення рішення про скасування вищевказаного свідоцтва про право власності на житло, право позивача на приватизацію житла буде відновлено.
Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
На момент отримання Свідоцтва про право власності від 17.06.2005 року позивач особисто згоди на приватизацію не надавав, заяву на приватизацію не підписував. Саме через те, що батьки позивача включили його до приватизації даної квартири, позивач в подальшому позбавлений права приймати участь у приватизації якогось іншого нерухомого майна, що в свою чергу порушує та звужує її права.
Таким чином, свідоцтво про право власності від 17.06.2005 року, видане Відділом житлово-комунального господарства та комунальної власності виконавчого комітету Чугуївської міської ради згідно з розпорядженням (наказом) від 17.06.2005 року № 31/4, в частині надання позивачу у власність 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , має бути скасованим.
Статтею 345 ЦК України, визначено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного(комунального)підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Згідно з ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Відповідно до змісту ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом, зокрема, безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», житлові чеки - це приватизаційні папери, які отримують усі громадяни України і які використовуються при приватизації державного житлового фонду.
Частиною 4 ст. 5 вказаного Закону передбачено, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Згідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
Відповідно до п.п. 1 ст. 8 цього Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Пунктом 2 цієї ж статті передача визначено, що займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).
Пунктом 3 ст. 8 цього Закону, передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Порядок приватизації квартир, визначений «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затверджений Наказом Міністерства ЖКХ України № 396 від 16.12.09 року. Згідно п.п. 17, 18, 20 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянином до органу приватизації подається, зокрема документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду. Документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка з попередніх місць проживання (після 1992 року) щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду.
Стаття 229 ЦК України визначає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Так, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Таким чином, позивачем надано докази на підтвердження фактів викладених у позові, у зв`язку з чим та враховуючи заяви відповідачів про визнання позову, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 3-4, 10, 133, 141, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 280-283, 288, 289, 352, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Чугуївська міська рада Харківської області про визнання свідоцтва про право власності на квартиру частково недійсним та його часткове скасування, задовольнити.
Визнати частково недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 17.06.2005 року, видане Відділом житлово-комунального господарства, будівництва та комунальної власності виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області, згідно з розпорядженням (наказом) від 17.06.2025 року № 31/4, в частині належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права спільної часткової власності на 1/3 частину квартири, яка знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 .
Вважати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , таким, що не використав право на приватизацію державного житлового фонду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 (двадцяти) днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бунін Є.О.