ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 608/2755/23Головуючий у 1-й інстанції Коломієць Н. З.
Провадження № 22-ц/817/352/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Храпак Н.М.

Суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участі секретаря - Панькевич Т.І.

а сторін: представника позивача -

адвоката Поляк М.В., представника відповідача адвоката Шевцової Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу № 608/2755/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2024 року, ухваленого суддею Коломієць Н.З., повний текст якого складено 01 січня 2025 року, у справі за ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

у жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

В позовній заяві вказав, що 29 серпня 2020 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Наталією Петрівною, зареєстрований в реєстрі за №546. Відповідно до умов зазначеного договору, ОСОБА_1 , як позикодавець за договором, передав у власність ОСОБА_3 як позичальнику, грошові кошти у сумі 6939625,40 гривень, що за курсом НБУ на день підписання цього договору становило 252 703,80 доларів США. Факт одержання ОСОБА_3 зазначеної суми грошових коштів підтверджується розпискою, написаною власноручно позичальником в момент передачі їй суми позики. Відповідно до п.3 Договору, ОСОБА_3 взяла на себе зобов`язання повернути отриману суму грошей готівкою в повному обсязі в термін до 01 жовтня 2020 року. Після повернення позики в повному обсязі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. Наявність розписки у позичальника та заяви позикодавця про повернення позиченої суми грошей, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально, підтверджує виконання позичальником свого обов`язку.

Проте, відповідач ОСОБА_3 не виконала взяті на себе за договором позики зобов`язання та не повернула отриману суму грошей у визначений пунктом 3 договору термін.

25 березня 2022 року Чортківським районним судом Тернопільської області у справі № 608/53/22 було ухвалено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пеню за договором позики грошових коштів від 29 серпня 2020 року в розмірі 23 317 141,30 гривень та 11 350 гривень судового збору. Періодом прострочення зобов`язання, за який було стягнуто пеню даним рішенням суду є період з 29 січня 2021 року по 30 грудня 2021 рік.

Згідно із п. 8 Договору, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він сплачує пеню в розмірі 1% від виданої суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочення, починаючи з першого дня прострочення. Відтак, з огляду на прострочення виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань за Договором позики на 119 днів (за період з 01.10.2020 по 28.01.2021), розмір пені визначається за формулою: 69 396,25 грн х 119 днів = 8 258 153,75 грн. Оскільки, рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 25.03.2022 по справі № 608/53/22 вже стягнуто з відповідача пеню за період з 29 січня 2021 року по 30 грудня 2021 рік, то вказаний період прострочення зобов`язання за договором позики не враховується в даному позові.

Враховуючи прострочення виконання ОСОБА_3 , взятих на себе зобов`язань за договором позики на 669 днів (за період з 30.12.2021 по 30.10.2023), розмір пені визначається за формулою: 69 396,25 грн х 669 днів = 46 426 091,25 гривень.

Отже, на момент звернення ОСОБА_1 до суду з даною позовною заявою, загальний розмір заборгованості ОСОБА_3 за договором позики становить 61 623 870,40 гривень.

Крім того, з метою забезпечення виконання грошового зобов`язання ОСОБА_3 за договором позики між позивачем та майновими поручителями відповідача було укладено договори іпотеки: Іпотечний договір від 29 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 як іпотекодержателем та ОСОБА_4 як іпотекодавцем, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П., за № 549, згідно якого в іпотеку передано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 15 квітня 2010 року №2-341-2010, право власності на який зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_6 приватним нотаріусом Гусятинського районного нотаріального округу Тернопільської області 27 липня 2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №216, номер права власності №37534792; Іпотечний договір від 29 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 як іпотекодержателем та ОСОБА_5 як іпотекодавцем, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П., за № 547, згідно якого, в іпотеку передано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві приватної власності, зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_6 приватним нотаріусом Гусятинського районного нотаріального округу Тернопільської області 02 грудня 2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №16, номер права власності №12330759.

Відповідно до п. 6.1. Договору іпотеки, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких умов договору позики, в тому числі одноразової чи неодноразових прострочок позичальником сплати/або неповернення позики, а також в інших випадках, передбачених Договором та/або законодавством України. У цьому випадку іпотекодержатель передає згідно чинного законодавства іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, у зв`язку з яким іпотекоджержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_1 на адреси відповідачів (позичальника та іпотекодавців) були направлені вимоги про усунення порушень, а отже він як іпотекодержатель набув право звернути стягнення на предмет іпотеки. Загальна вартість нерухомого майна, придбаного позивачем у власність відповідно до пп. 6.2.2. Договору іпотеки та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в рахунок виконання відповідачем зобов`язань за договором позики становить 1 680 499 гривень.

Таким чином, станом на 30 жовтня 2023 року заборгованість ОСОБА_3 за договором позики, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з відрахуванням вартості іпотечного майна, становить 59 943 371, 40 гривень.

На підставі вказаного, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_7 в його користь заборгованість за договором позики від 29 серпня 2020 року в розмірі 59 943 371,40 гривень, 53 600 гривень витрат на правничу допомогу та 10 736 гривень судового збору.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, відмовлено.

Додатковим рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 06 січня 2025 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Шевцової Тамари Миколаївни про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, відмовлено.

Додатковим рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 06 січня 2025 року у задоволенні заяви У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Поляк Марії Володимирівни про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Поляк М.В., подав апеляційну скаргу, в якій, просить скасувати рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2024 року у справі № 608/2755/23 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник заявника зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив виключно з того, що позивач скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі застереження в іпотечних договорах, зареєструвавши за собою право власності на предмети іпотеки.

З огляду на ту обставину, що у спірних правовідносинах мало місце позасудове врегулювання та звернення стягнення на предмет іпотеки у повному обсязі, вимоги позивача про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням та 3% річних, які залишилася після реалізації предмета іпотеки, є неправомірними на підставі їх недійсності, у зв`язку у з чим задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду першої інстанції вважають передчасним, зробленим без належного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи та обумовлені порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням матеріального права.

Зазначають, що внаслідок не виконання зобов`язання за договором позики, позивачем було реалізовано своє право іпотекодержателя та звернуто стягнення на предмети іпотеки шляхом набуття у власність предметів іпотек в рахунок погашення 1 680 499 грн.

При цьому загальна сума позики становила 6 939 625,40 грн, що за курсом НБУ на день підписання договору позики становило 252 703,80 доларів США (двісті п`ятдесят дві тисячі сімсот три долари США 80 центів).

Відповідно, інша частина заборгованості за договором позики грошових коштів залишилася непогашеною та не була повернута ОСОБА_3 .

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, законом передбачено, що сторони можуть відступити від положень ст. 36 Закону України «Про іпотеку», встановивши інші умови в договорі іпотеки, договорі про надання кредиту чи договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, що дозволить врегулювати питання виконання основного зобов`язання у спосіб, відмінний від передбаченого законом.

При цьому, як вбачається з пунктів 3.1.7. вказаних іпотечних договорів, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , якщо сума отримана від реалізації предмета іпотеки, виявиться недостатньою для повного задоволення вимог іпотекодержателя, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна іпотекодавця.

Таким чином, вказане застереження в іпотечних договорах свідчить про те, що незважаючи на позасудове врегулювання, основне зобов`язання ОСОБА_3 не припинено, та іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок іншого майна іпотекодавців, що забезпечує повне виконання боржником своїх зобов`язань.

Вважають, що кредитор ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 (іпотекодавці), керуючись принципом «свободи договору», відступили від положень ст. 36 Закону України «Про іпотеку» та погодили, що позика (основне зобов`язання) вважається погашеною (зобов`язання за договором позики припиняються) у випадку, якщо в рахунок погашення зобов`язань за договором позики кредитор прийме заставлене майно (предмет іпотеки) і його вартість повністю задовольнить вимоги кредитора, тобто якщо за рахунок заставного майна (предмета іпотеки) буде погашено всю наявну заборгованість за договором позики. У випадку, якщо вартості заставного майна (предмета іпотеки) буде недостатньо для погашення заборгованості за договором позики (основним зобов`язанням), сторони визначили, що кредитор має право звернути стягнення на інше майно боржника (в тому числі на його грошові кошти, які є майном у розумінні ст. ст. 115, 177, 190 ЦК України)

Враховуючи, що сума, отримана ОСОБА_1 внаслідок реалізації предметів іпотеки, виявилася недостатньою для повного задоволення вимог за договором позики грошових коштів, останній набув право вимоги до боржника ОСОБА_3 та до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які виступають солідарними боржниками у зобов`язанні.

Від представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Шевцової Т.М., відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надійшли відзиви на апеляційну скаргу, у яких просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2024 року без змін.

Вказують, що позивач вважає рішення суду першої інстанції незаконним, оскільки суд не врахував положення п.3.1.7 іпотечних договорів, укладених між позивачем та іпотекодавцями, якими визначено, що якщо сума, отримана від реалізації предмета іпотеки, виявиться недостатньою для повного задоволення вимог іпотекодержателя, останній має право задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна іпотекодавців.

Відтак, на думку позивача сторони іпотечних договорів відступили від положень ст.36 Закону України «Про іпотеку», у зв`язку з чим законним є стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 солідарно на користь позивача заборгованості у розмірі 218 986,23 доларів США.

Однак, вважають вказані твердження позивача необґрунтованими, враховуючи таке.

29 серпня 2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошових коштів (далі договір).

З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання відповідача за договором між позивачем та майновими поручителями відповідача було укладено договори іпотеки:

- Іпотечний договір від 29 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 як Іпотекодержателем та ОСОБА_4 як Іпотекодавцем, посвідчений Кучеренко Н.П. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за №549 згідно якого, в іпотеку передано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, шо знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 15 квітня 2010 року №2-341-2010, право власності на який зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Ціцінським І.В. приватним нотаріусом Гусятинського районного нотаріального округу Тернопільської області 27 липня 2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №216 номер права власності №37534792 (далі по тексту - Предмет іпотеки 1);

- Іпотечний договір від 29 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 як Іпотекодержателем та ОСОБА_5 як Іпотекодавцем, посвідчений Кучеренко Н.П. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за №547, згідно якого, в іпотеку передано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (двадцять сім), що належить іпотекодавцю на праві приватної власності, зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_6 приватним нотаріусом Гусятинського районного нотаріального округу Тернопільської області 02 грудня 2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №16, номер права власності №12330759.

Враховуючи наявні забезпечення виконання відповідачем грошового зобов`язання та у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, позивач як іпотекодержатель у позасудовому порядку звернув стягнення на предмети іпотеки та зареєстрував за собою право власності на вказані вище житлові будинки.

Таким чином, з огляду на ту обставину, що у спірних правовідносинах мало місце позасудове врегулювання та звернення стягнення на предмети іпотеки у повному обсязі, вимоги позивача про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням та 3% річних, які залишилася після реалізації предмета іпотеки, є недійсними на підставі ч.6 ст.36 Закону України «Про іпотеку».

В свою чергу, позивач наполягає на тому, що сторони іпотечних договорів скористались можливістю відступити від положень ч.6 ст.36 Закону України «Про іпотеку», передбачивши можливість стягнення з Іпотекодавців повного задоволення вимог Іпотекодержателя якщо сума, отримана від реалізації предмета іпотеки, виявиться недостатньою для погашення всього розміру заборгованості.

Зокрема, пунктами 3.1.7 іпотечних договорів, укладених між Позивачем та Іпотекодавцями, визначено, що якщо сума, отримана від реалізації предмета іпотеки, виявиться недостатньою для повного задоволення вимог Іпотекодержателя, останній має право задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна Іпотекодавця.

Однак, зазначають, що пункти 3.1.7 іпотечних договорів містять положення щодо покладення додаткової відповідальності саме на іпотекодавців (що протирічить нормам Закону України «Про іпотеку), а не положення щодо дійсності вимог іпотекодержателя до боржника після завершення позасудового врегулювання.

Відтак, позивач безпідставно вважає, що іпотечні договори містять положення про дійсність вимог іпотекодержателя до боржника після завершення досудового врегулювання.

Також, вказують, що позивач безпідставно ототожнює поняття «звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору», що передбачено ст.36 Закону України «Про іпотеку» та поняття «реалізація предмета іпотеки».

Оскільки умовами договору іпотеки передбачено саме, що у разі недостатності коштів при реалізації предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна іпотекодавця. Однак, у правовідносинах, що склались між сторонами мало місце саме позасудове врегулювання відповідно до якого іпотекодержатель переоформив право власності на предмет іпотеки на себе, та не відбувалась реалізація предмета іпотеки, як намагається зазначити позивач.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Поляк М.В. апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Шевцова Т.М. апеляційну скаргу не визнала, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендовані повідомленн №83, № 72, які повернулися у зв`язку з відсутністю адресатів за вказаною ними адресою.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з п.3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду .

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в її межах, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 29 серпня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Наталією Петрівною, зареєстрований в реєстрі за № 546. Відповідно до умов зазначеного договору, ОСОБА_1 як позикодавець за договором передав у власність ОСОБА_3 як позичальнику грошові кошти у сумі 6 939 625,40 гривень, що за курсом НБУ на день підписання цього договору становить 252 703,80 доларів США.

Факт одержання ОСОБА_3 зазначеної суми грошових коштів підтверджується розпискою, написаною власноручно позичальником в момент передачі їй суми позики 29 серпня 2020 року.

З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання ОСОБА_3 за договором позики між позивачем та майновими поручителями відповідача було укладено наступні договори іпотеки: іпотечний договір від 29 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 як іпотекодержателем та ОСОБА_4 як іпотекодавцем, посвідчений Кучеренко Н.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за № 549, згідно якого в іпотеку передано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 15 квітня 2010 року №2-341-2010, право власності на який зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_6 приватним нотаріусом Гусятинського районного нотаріального округу Тернопільської області 27 липня 2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №216, номер права власності №37534792; іпотечний договір від 29 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 як іпотекодержателем та ОСОБА_5 як іпотекодавцем, посвідчений Кучеренко Н. П. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за №547, згідно якого, в іпотеку передано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві приватної власності, зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_6 приватним нотаріусом Гусятинського районного нотаріального округу Тернопільської області 02 грудня 2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №16, номер права власності №12330759.

ОСОБА_3 у встановлені строки не виконала свої зобов`язання за договором позики, внаслідок чого ОСОБА_1 відповідачам було направлено вимоги про усунення порушень, у зв`язку з якими позивач набув право звернути стягнення на предмет іпотеки, що обумовлено у п. 6.1 Договору іпотеки.

Отже, як вказує позивач, він звернув стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку та зареєстрував за собою право власності на вищевказані житлові будинки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах мало місце позасудове врегулювання та звернення стягнення на предмет іпотеки у повному обсязі, вимоги позивача про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням та 3% річних, які залишилася після реалізації предмета іпотеки, є неправомірними на підставі їх недійсності, у зв`язку у з чим задоволенню не підлягають.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 5 ЦПК України визначено, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, правовідносини, що виникають між сторонами на підставі зобов`язання, безпосередньо складаються із двох частин: 1) обов`язку вчинити певну дію; 2) права вимагати вчинення цієї дії.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 628 ЦК України). При цьому зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

На забезпечення цих зобов`язань боржник або інша особа може надати а кредитодавець прийняти забезпечення у вигляді застави, поручительства або в іншому вигляді.

Окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України). Метою іпотеки є надання кредитору додаткового до основного права вимоги звернення стягнення на майно.

Правовий механізм існування іпотеки як окремого інституту в зобов`язальних правовідносинах регулюється спеціальним законом - Законом України «Про іпотеку».

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги (частина перша статті 6 Закону «Про іпотеку»).

Диспозитивність регулювання акцесорних відносин виявляється в узгодженні сторонами в договорі:

- обсягу забезпечення майнових інтересів кредитора, який може бути узгоджений сторонами у відповідному договорі;

- строку дії іпотечного договору, впродовж якого може бути здійснено суб`єктивне цивільне право кредитора та виконано обов`язок іпотекодавцем.

Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора поділяються на: 1) судовий (на підставі рішення суду); 2) позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), кожен з яких має власний правовий механізм реалізації.

Для реалізації іпотекодержателем своїх прав на задоволення вимог шляхом позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до положень статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж набуття права власності на нього, якщо це передбачено договором.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду на підставі застереження в іпотечному договорі або в окремому договорі, укладеному сторонами в порядку досудового врегулювання.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в договорі.

Частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно із частинами першою і третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) зазначено, що «вирішуючи виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування норми права, що міститься в частині четвертій статті 36 Закону України «Про іпотеку», Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, викладеними в постановах від 13 лютого 2019 року в справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18) та від 20 листопада 2019 року в справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), про те, що в разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними. Тобто частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.

Водночас, давши таке тлумачення згаданих норм матеріального права, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на необхідність врахування при тлумаченні вказаних норм права принципу свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.

Частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки. Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки».

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що 29 серпня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Наталією Петрівною, зареєстрований в реєстрі за №546, за умовами якого, ОСОБА_1 як позикодавець за договором передав у власність ОСОБА_3 як позичальнику грошові кошти у сумі 6 939 625,40 гривень, що за курсом НБУ на день підписання цього договору становить 252 703,80 доларів США.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 25 березня 2022 року у справі № 608/53/22 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пеню за договором позики грошових коштів від 29 серпня 2020 року, посвідченим Кучеренко Наталією Петрівною, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №546 в розмірі 23 317 141,30 гривень та 11 350 гривень судового збору.

На забезпечення виконання грошового зобов`язання ОСОБА_3 за договором позики грошових коштів 29 серпня 2020 року між ОСОБА_1 як іпотекодержателем та ОСОБА_4 як іпотекодавцем було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. та зареєстрований у реєстрі за №549, згідно умов якого в іпотеку передано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 15 квітня 2010 року №2-341-2010, право власності на який зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_6 приватним нотаріусом Гусятинського районного нотаріального округу Тернопільської області 27 липня 2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №216, номер права власності №37534792 (а.с.22-26. т.1) та іпотечний договір від 29 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 як іпотекодержателем та ОСОБА_5 як іпотекодавцем, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. та зареєстрований у реєстрі за №547, згідно умов якого, в іпотеку передано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві приватної власності, зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_6 приватним нотаріусом Гусятинського районного нотаріального округу Тернопільської області 02 грудня 2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №16, номер права власності №12330759 (а.с. 15-19, т.1). Сторони за взаємною домовленістю на дату укладення іпотечних договорів оцінили предмети іпотеки в 1500000 грн за кожен житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами.

Пунктами 6.1. розділу VI зазначених іпотечних договорів передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (договір про задоволення вимог іпотекодержателя) договорів іпотеки, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких умов договору позики, в тому числі одноразової чи неодноразових прострочок позичальником сплати/або неповернення позики, а також в інших випадках, передбачених Договором та/або законодавством України. У цьому випадку іпотекодержатель передає згідно чинного законодавства іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, у зв`язку з яким іпотекоджержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки

Із пункту 6.2 іпотечних договорів вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно умов п.п.6.2.1, 6.2.2 цього іпотекодержателем самостійно на умовах цих договорів.

Відповідно до підпунктів 6.2.1, 6.2.2 іпотечних договорів сторони домовилися, що у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених в ст.38 Закону України «Про іпотеку» та у випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець передає іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за договором позики.

У зв`язку з порушенням умов договору позики грошових коштів від 29 серпня 2020 року, позивач ОСОБА_1 направив ОСОБА_3 та іпотекодавцям ОСОБА_4 , ОСОБА_5 вимоги про усунення порушення від 07.10.2020 та від 08.10.2020 (а.с.28 зворіт-37, т.1), повідомивши що у разі невиконання позичальником вимоги щодо повернення грошових коштів (позики) в сумі 6 939 625,40 грн, що за курсом НБУ на день підписання цього договору становить 252 703, 80 доларів США та сплати пені у розмірі 485 773, 78 збільшеної на 69396, 25 грн за кожен день прострочення виконання зобов`язання по день фактичного повернення всієї суми позики, а також невиконання вищевказаних вимог, що стосуються порушення іпотечних договорів, у випадку невиконання цих вимог протягом 30 днів з дня її отримання ОСОБА_1 буде розпочато звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов договору та Закону України «Про іпотеку».

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 та іпотекодавцями ОСОБА_4 , ОСОБА_5 порушеного зобов`язання за договором позики грошових коштів, протягом 30 днів від дня отримання вимог про усунення порушення, позивач набув право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, ОСОБА_1 скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі застереження в іпотечних договорах, направивши відповідачам вимоги про усунення порушень.

18 грудня 2020 року, відповідно до п.п. 6.2.2 іпотечних договорів ОСОБА_1 прийнято одноосібне рішення про придбання предметів іпотеки у власність з метою вжиття заходів, направлених на задоволення власних вимог як кредитора та іпотекодержателя за рахунок предметів іпотеки (а.с.39 зворіт 44, т.1).

За таких обставин і з підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, колегія суддів вважає, що іпотекодержатель скористався своїм правом, передбаченим договорами іпотеки, та звернув стягнення на предмет іпотеки: житлові будинки з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , зареєструвавши за собою право власності на передані в іпотеку житлові будинки у рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», а тому вважається, що вимоги кредитора є погашеними і будь-які наступні вимоги щодо виконання такого зобов`язання після набуття права власності на предмет іпотеки, є недійсними відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», що відповідає висновкам пункту 8.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18, а судом не встановлено, що сторони у іпотечному договорі відступили від названих положень цивільного законодавства.

З огляду на наведене правильними є висновок суду першої інстанцій про відмову в задоволенні позову з огляду на ту обставину, що у спірних правовідносинах мало місце позасудове врегулювання та звернення стягнення на предмет іпотеки у повному обсязі, тому вимоги позивача про стягнення заборгованості про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням та 3% річних, які залишилася після реалізації предмета іпотеки задоволенню не підлягають.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував положення п.3.1.7 іпотечних договорів, укладених між позивачем та іпотекодавцями, якими визначено, що якщо сума, отримана від реалізації предмета іпотеки, виявиться недостатньою для повного задоволення вимог іпотекодержателя, останній має право задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна іпотекодавців, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки відповідно до умов пункту 1.1. іпотечного договору, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , так і іпотечним договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 передбачено, що даний договір забезпечує всі вимоги іпотекодержателя, як позикодавця за умовами договору позики грошових коштів від 29 серпня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н. П. та зареєстрованого у реєстрі за № 546.

Таким чином, за змістом умов, викладених у п.1.1 іпотечних договорів, відповідним договором забезпечується виконання всіх зобов`язань, передбачених договором позики у повному обсязі.

На підставі застереження про задоволення вимог позикодавця ОСОБА_1 як іпотекодежателя, що містяться в іпотечних договорах ОСОБА_1 18 грудня 2020 року зареєстрував за собою право власності на предмети іпотеки - житлові будинки за АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .

Іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що міститься в договорах іпотеки.

У даній справі судом першої інстанції встановлено, що договір позики забезпечений лише одним видом забезпечення іпотекою, предметом якої є вищевказані житлові будинки з надвірними будівлями та спорудами, а тому позикодавець та боржник повинні та мали право розраховувати, що заборгованість у випадку неповернення її боржником повинна та могла бути погашена в досудовому порядку саме за рахунок іпотечного майна, а тому кредитор повинен був діяти таким чином, щоб заборгованість була погашена за рахунок іпотечного майна в повному обсязі.

Саме з таких принципів виходив законодавець, застосувавши принцип недійсності вимог кредитора до боржника по завершенню досудового врегулювання спору (частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

А тому, оскільки позивач звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, то правові підстави для задоволення будь-яких наступних вимог іпотекодержателя, а саме: стягнення суми заборгованості за кредитним договором або заборгованості, яка залишилася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, адже такі вимоги є недійсними.

У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 з огляду на недостатність суми отриманої внаслідок реалізації предметів іпотеки, набув право вимоги задовольнити вимоги за основним зобов`язанням за договором позики грошових коштів за рахунок майна ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , так і ОСОБА_3 є помилковими.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні судового рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені наведені сторонами доводи й подані докази, об`єктивно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, у значній мірі зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 , слід залишити без задоволення, а рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2024 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

У силу ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за розгляд справи в апеляційному суді покласти на ОСОБА_1 , в межах понесених ним сум.

Керуючись ст. ст. 141, 259, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2024 року, залишити без змін.

Судові витрати покласти на ОСОБА_1 , в межах понесених ним сум.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 02 травня 2025 року.

Головуюча Н. М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

М.В. Хома