Справа № 673/569/24
Провадження № 2-о/673/7/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 р. м.Деражня

Деражнянський районний суд Хмельницької області

у складі: головуючий - суддя Дворнін О.С.,

за участю секретаря судового засідання Демчишиній Н.Г.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , за участі Деражнянського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), як заінтересованої особи про встановлення факту смерті,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті особи на території невизнаної Придністровської Молдавської Республіки, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Тирасполь Республіки Молдова на території невизнаної Придністровської Молдавської Республіки помер її батько - ОСОБА_2 . Після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається із житлового будинку з надвірними будівлям та земельні ділянки. З метою оформлення спадщини, заявниця, як спадкоємець після смерті ОСОБА_2 , звернулася до приватного нотаріуса для оформлення спадщини після смерті батька. Однак приватним нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки свідоцтво про смерть її батька - ОСОБА_2 , видане Тираспольським міським ЗАГС, не може бути прийняте нотаріусом, як документ, який підтверджує факт смерті спадкодавця, так як Україна не визнає правосуб`єктивності самопроголошеної ПМР та органів влади регіону. Враховуючи наведене, а також те, що позасудовим шляхом встановити такий юридичний факт неможливо, заявник просила встановити юридичний факт, що ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Тирасполь Республіка Молдова на території невизнаної Україною самопроголошеної Придністровської Молдавської Республіки.

Згідно з ухвалою судді від 03.07.2024 року вказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження.

Представник заявника - адвокат Вальчук В.А. у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, звернувся до суду із заявою щодо проведення розгляду справи за його відсутності, підтримав заяву у повному обсязі.

Представник заінтересованої особи Деражнянського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Софія Шваєнко у судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, звернулася до суду із заявою щодо проведення розгляду справи за її відсутності. Зазначила, що у задоволенні позовних вимог покладається на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, суд вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Згідно із ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується (мовою оригіналу) «Свидетельством о смерти» серії НОМЕР_1 , актовий запис №1107, в якому зазначено місце смерті - м.Тирасполь( а.с.6).

Після смерті ОСОБА_2 залишилося спадкове майно.

18.04.2024 року заявниця ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Янцаловської В.О. із заявою про видачу на свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 . Проте, приватним нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки свідоцтво про смерть її батька - ОСОБА_2 , видане Тираспольським міським ЗАГС, не може бути прийняте нотаріусом, як документ, який підтверджує факт смерті спадкодавця, так як Україна не визнає правосуб`єктивності самопроголошеної ПМР та органів влади регіону, а тому рекомендувала звернутися до суду для встановлення факту смерті ОСОБА_2 .

За таких обставин заявниця ОСОБА_1 , як спадкоємець, не може реалізувати свої спадкові права.

З огляду на наведене, суд вважає доведеними твердження заявниці про те, що вона позбавлена можливості довести такий юридичний факт в позасудовому порядку і його встановлення безпосередньо породжує для неї юридичні наслідки.

Згідно зі ст. 293 ЦПК України, в порядку окремого провадження судом розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових або майнових прав підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У відповідності до ч.2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно роз`яснень п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

У відповідності з ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 р. № 52/5, підставою для державної реєстрації смерті є: ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Державна реєстрація факту смерті, встановленого у судовому порядку, проводиться за заявою осіб, що були заявниками при розгляді судом справи, а також спадкоємців померлого при поданні рішення суду.

Наявне у заявника свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане на території самопроголошеної Придністровської Молдавської Республіки, не може бути підставою для здійснення державної реєстрації смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану України, відповідно, і не може бути підставою для оформлення спадщини після його смерті.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що

розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки розуміє, що можливості збору доказів щодо факту смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Враховуючи вищевикладені обставини та вищевказані письмові докази по справі надані представником заявника, суд вважає доведеним факт смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Тирасполь Республіки Молдова.

Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідне заявнику для подальшого оформлення спадщини.

Суд роз`яснює, що відповідно до вимог ст. 319 ЦПК України - рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що заява ОСОБА_1 підлягає до задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 13, 18, 76, 81, 263-265, 268, 293, 315-319, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Заяву задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Тирасполь Республіка Молдова на території невизнаної Україною самопроголошеної Придністровської Молдавської Республіки.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін, які при проголошенні рішення суду суддя не оголошує:

заявник - ОСОБА_1 ,

зареєстроване місце проживання:

АДРЕСА_1 ;

заінтересована особа - Деражнянський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

адреса: вул. Грушевського,6, м. Деражня, Хмельницький район, Хмельницька область, індекс 32200.

Суддя: О. С. Дворнін