Номер провадження: 22-ц/813/1699/25
Справа № 509/1811/24
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

апелянт - ОСОБА_5

представник апелянта - ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_5 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Кочко В.К., у приміженні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зобов`язання вичинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У березні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про припинення права власності відповідача на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0316 га, кадастровий номер: :04:001:0652, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 і на земельну ділянку № НОМЕР_2 , площею 0,0293 га, кадастровий номер: :04:001:0611, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнати за ним право власності на вказані вище земельні ділянки. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 01.06.2021 року між ним та відповідачем укладено договір доручення від 01.06.2021 № 1, згідно якого відповідач мав підготувати документи для оформлення права власності у нотаріуса та укласти договір купівлі-продажу на ім`я позивача на зазначені вище земельні ділянки. Тривалий час відповідач не виходив на зв`язок, та не пояснював місцезнаходження документів щодо спірних земельних ділянок. І лише 20.01.2024 року позивачу стало відомо, що відповідачем було порушено умови вказаного вище договору доручення та 16.08.2021 року на ім`я відповідача було оформлено право власності на вище вказані земельні ділянки. В той час як розрахунок за вказані земельні ділянки здійснено за кошти позивача, які отримані відповідачем згідно акту приймання-передачі грошових коштів та договором доручення.

З наведених підстав позивач просив суд припинити право власності відповідача на зазначені вище земельні ділянки та визнати за позивачем право власності на ці земельні ділянки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 квітня 2024 року позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зобов`язання вичинити певні дії.

В обґрунтування судового рішення суд першої інстанції зазначає, що відповідач неправомірно уклав договори купівлі-продажу земельних ділянок, в яких власником зазначено ОСОБА_3 , тому як останній діяв всупереч умовам договору Доручення від 01.06.2021 № 1, погодженого сторонами та діяв всупереч вищевказаним нормативним актам, оскільки таких повноважень, як оформлення на себе права власності на земельні ділянки у нього не було визначеною Договором доручення від 01.06.2021 № 1.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою да доповненнями до неї, в якій просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.04.2024 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, щоземельні ділянки № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 на момент подання позову у даній справі належали ОСОБА_5 і ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності подружжя.

Апелянт вважає, що ОСОБА_3 , діючи недобросовісно та у змові з ОСОБА_1 , ініціював подання від імені останнього позову у даній справі з метою виведення названих земельних ділянок з обсягу майнової маси, яка підлягає поділу між подружжям ОСОБА_7 , про що свідчать такі обставини:

Позов у даній справі було подано одразу після подання ОСОБА_3 до Приморського районного суду м. Одеси позовів до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу (справа № 522/3337/24); про поділ спільного майна (справа № 522/5576/24);

ОСОБА_3 одразу визнав позов ОСОБА_1 ;

Ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_3 не повідомляли ОСОБА_5 про даний спір, не просили суд залучити її до участі у справі, хоча розуміли, що спірні земельні ділянки були набуті у шлюбі подружжя ОСОБА_7 , з письмової нотаріально засвідченої згоди ОСОБА_5 і рішення у справі стосуватиметься її прав.

Вказує, що договір доручення від 01.06.2021 № 1, який начебто був укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та за яким останній як повірений начебто підготувати документи для оформлення права власності у нотаріуса та укласти договір купівлі-продажу в інтересах ОСОБА_1 як довірителя щодо Земельних ділянок № 0652 та № 0611 (обставини, покладені в основу обґрунтування оскаржуваного рішення щодо припинення права власності ОСОБА_3 на земельні ділянки і визнання права власності на них за ОСОБА_1 ), насправді не укладався: станом на 01.06.2021 ОСОБА_3 перебував за кордоном і не міг підписати такий договір, що може бути підтверджено відомостями Державної прикордонної служби України щодо перетинання ним державного кордону України.

Оскільки обставини непідписання договору були очевидні і для ОСОБА_1 , який, тим не менш, посилався на такі обставини у позові, і для ОСОБА_3 , який, тим не менш, визнав обставини, викладені у позові, даний судовий спір має явні ознаки штучного, недобросовісного і спрямованого на порушення майнових прав ОСОБА_5 ..

ОСОБА_1 , який начебто уповноважив ОСОБА_3 придбати для нього і на його ім`я спірні земельні ділянки, не видав ОСОБА_3 довіреності, без якої ОСОБА_3 в принципі не міг здійснити таке придбання. Для договору доручення не передбачено обов`язкову нотаріальну форму, що дозволяє недобросовісним учасникам створювати видимість достовірності доказу договору, укладеного у простій письмовій формі, на якому ретроспективно можна поставити будь-яку дату. Разом з тим, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій має вчинятися правочин, визначений змістом доручення. Тобто у випадку, якщо в інтересах довірителя має бути вчинений договір купівлі-продажу земельної ділянки, для якого ст. 657 ЦК України встановлено вимогу про його нотаріальне посвідчення, довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність, яка також має бути нотаріально посвідченою ч. 1 ст. 245, ч. 1 ст. 1007 ЦК України. Відповідні вимоги виключають можливість ретроспективного створення довіреності.

Вважає, що саме цим пояснюється наявність серед доказової бази у даній справі договору доручення, датованого 01.06.2021, і відсутність довіреності, без якої доручення очевидно не могло бути виконано. Зазначене, у свою чергу, також свідчить про ознаки штучності даного спору і недобросовісності його сторін.

Жодної правової підстави, з якої ОСОБА_1 вже набув право власності на спірні земельні ділянки, яке потребує захисту у судовому порядку, в даній справі не встановлено. Договір доручення без виданої нотаріально посвідченої довіреності не міг бути достатньою підставою для укладення від імені позивача і в його інтересах договорів купівлі-продажу.

Договори купівлі-продажу від 16.08.2021 вчинялися ОСОБА_3 не в інтересах ОСОБА_1 , а в інтересах сім`ї ОСОБА_7 , що випливає зі змісту самих договорів. Кошти, сплачені за договорами, були коштами подружжя ОСОБА_7 . Про отримання ОСОБА_3 будь-яких коштів від ОСОБА_1 апелянту до моменту ознайомлення з оскаржуваним рішенням не було нічого відомо. Куди були спрямовані ці кошти, отримані, як вбачається з рішення, ОСОБА_3 готівкою, апелянт не знає. Якщо вони дійсно було отримані ОСОБА_3 , належним способом захисту прав ОСОБА_1 є позов про повернення таких коштів з можливістю звернення стягнення на особисте майно ОСОБА_3 , оскільки зобов`язання за договором доручення є його особистим зобов`язанням, яке не погоджувалося ОСОБА_5 .

Суд у резолютивній частині рішення також не визнав їх недійсними, проте у мотивувальній частині обґрунтував свої висновки про задоволення позову посиланням на недійсність зазначених договорів, хоча вони не є нікчемними (недійсними в силу прямої вказівки закону), а вимоги про визнання їх недійсними як оспорюваних позивачем не заявлялися, інша сторона цих договорів, продавець ОСОБА_8 , в якості відповідача не залучався.

Як вбачається з відкритих даних розділу «Стан розгляду справ» офіційного вебсайту «Судова влада України», 07.03.2024 ОСОБА_1 було подано до Овідіопольського районного суду Одеської області позовну заяву до ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії. Справу було розподілено судді Панасенку Є. М. та присвоєно № 509/1431/24.

Як вбачається з ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 13.03.2024 у зазначеній справі, 13.03.2024 позивачем було подано заяву про відкликання позовної заяви.

Після повернення позовної заяви ОСОБА_1 знову подав до Овідіопольського районного суду Одеської області позов до ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії, який 27.03.2024 було розподілено судді Кочку Є. М. та присвоєно № 509/1811/24. Скоріш за все, тільки після цього ОСОБА_1 сплатив судовий збір, що є звичайною практикою у поведінці позивачів, які прагнуть розподілу справи конкретному судді і почергово подають аналогічні позови, не сплачуючи судовий збір (щоб згодом не займатися його поверненням), відкликають позови в тих провадженнях, де «не пощастило» із суддею, і тільки після розподілу справи на бажаного суддю сплачують судовий збір.

Наведене свідчить про ознаки зловживання ОСОБА_1 процесуальними правами, що суперечить завданню цивільного судочинства: подання аналогічних позовів до одного й того самого відповідача з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями.

Суд першої інстанції ухвалою від 28.03.2024 відкрив провадження у справі, призначив підготовче засідання на 11.04.2024 (при тому, що встановлений судом 15- денний строк для подання відзиву на позовну заяву, навіть якщо рахувати його не з дня отримання відповідачем даної ухвали, а з дня її постановлення, спливав 12.04.2024) і, не ставлячи зайвих питань щодо ознак недобросовісної поведінки позивача, в одне засідання ухвалив оскаржуване рішення про задоволення позову.

Суд першої інстанції прийняв недобросовісне визнання відповідачем позову, хоча з п. 6 договорів купівлі-продажу від 16.08.2021 вбачалося, що спірні земельні ділянки купувалися у період шлюбу подружжя ОСОБА_7 та належать їм на праві спільної сумісної власності, тобто вирішення їх юридичної долі має здійснюватися обома з подружжя за спільною згодою, і визнання ОСОБА_3 позову суперечило закону і порушувало права та законні інтереси ОСОБА_5 ..

Заявляє про сумніви у відповідності поданих позивачем копій договору доручення від 01.06.2021 № 1, начебто укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , та акту приймання-передачі грошових коштів від 10.08.2021 їх оригіналам та в існуванні оригіналів як таких.

Щодо явки сторін.

Сторони з`явились до судового засідання та надали суду свої пояснення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін та апелянта, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що01.07.2021 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір доручення від 01.07.2021 № 1.

Відповідно до пункту 1.1 цього договору, повірений (відповідач) мав підготувати документи для оформлення права власності у нотаріуса та укласти договір купівлі-продажу в інтересах довірителя (позивача) на дві земельні ділянки: 1) площею 0,0293 га, кадастровий номер: :04:001:0611, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) площею 0,0316 га, кадастровий номер: :04:001:0652, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повірений зобов`язувався сплатити власнику земельних ділянок грошові кошти у розмірі 60 000 (шістдесят тисяч ) доларів США, отриманих Повіреним від Довірителя на підставі акту прийому передачі від 08 липня 2021 року, що є невід`ємною частиною договору.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо суб`єкта № 371783996 від 28.03.2024 року вбачається, що на підставі договорів купівлі-продажу від 16.08.2021 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М., власником вище вказаних земельних ділянок є відповідач ОСОБА_3 .

Відповідач позов визнав, і тим самим визнав факт порушення умов договору Доручення, чим в порушення вимог діючого законодавства оформив право власності на вище вказані земельні ділянки на себе.

В той час земельні ділянки придбані за кошти ОСОБА_1 , що підтверджується актом приймання-передачі грошових коштів та договором Доручення та безпосередньо ОСОБА_3 .

Учасники справи не заперечують, що, саме відповідач ОСОБА_3 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти для купівлі земельних ділянок.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів.

Здійснюючи правосуддя, ЄСПЛ керується, у тому числі, принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Розгляд справ судами має здійснюватися з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України),

Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (постанова Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц (касаційне провадження № 61-9249св21)).

Частини 1, 3 ст. 215 ЦК України, передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України, передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, і у відповідності до ч. 3 цієї статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується виконати від імені й за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Юридичні дії повіреного є діями самого довірителя, з яким через повіреного вступають у відносини треті особи. За договором доручення повірений за вчиненими ним правочинами з третіми особами жодних прав і обов`язків не набуває, натомість створює права та обов`язки для довірителя, що й становить сутність відносин представництва.

Частиною 1 ст. 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

У ч. 1 ст. 238 ЦК України передбачено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Згідно зі ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

В той же час, ч. 1 ст. 240 ЦК України передбачає, що представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати свої повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє.

Статтею 241 ЦК України, встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вчинення юридичних дій, які чітко не визначені в договорі доручення, навіть якщо вони спрямовані на досягнення кінцевої мети, задля якої укладено такий договір, і не охоплюються змістом договору доручення, можуть створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки довірителя тільки за умови їх схвалення останнім.

Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що відповідач неправомірно уклав договори купівлі-продажу земельних ділянок, в яких власником зазначено ОСОБА_3 , тому як останній діяв всупереч умовам договору Доручення від 01.07.2021 № 1, погодженого сторонами та діяв всупереч вищевказаним нормативним актам, оскільки таких повноважень, як оформлення на себе права власності на земельні ділянки у нього не було визначеною Договором доручення від 01.07.2021 № 1.

Згідно ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на матеріали справи та обставини повідомлені сторонами, враховуючи факт визнання позову ОСОБА_3 , суд дійшов вірного висновку, про можливість задоволення позову в повному обсязі та визнати недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки від 16.08.2021 року, реєстраційний номер № 1329, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , предметом якого є земельна ділянка № НОМЕР_2 , площею 0,0293 га, кадастровий номер: :04:001:0611, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та договір купівлі продажу від 16.08.2021 року, реєстраційний номер № 1326, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , предметом якого є земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 0,0316 га, кадастровий номер: :04:001:0652, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , тому як договори укладені з порушенням вимог ст. 215 ЦК України, а тому даний правочин є недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частиною 1 ст. 236 ЦК України встановлено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Згідно з частиною першою статті 214 ЦПК суд має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв`язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред`явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК).

У разі вчинення повіреним дій, які не охоплені змістом договору доручення і не схвалені довірителем, не можна вважати, що правочин, укладений унаслідок таких дій повіреного, відповідає вимогам закон.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного суду України у справі №6-209цс14 від 22.04 2015 року та у справі № 6-1171цс15 від 17.02.2016 року.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У відповідності до ч.1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право безпосередньо звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.

Враховуючи вище викладене, а також п. 1 ч. 2 ст. ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд дійшов до вірного висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом визнання за позивачем права власності на земельну ділянку № НОМЕР_2 , площею 0,0293 га, кадастровий номер: :04:001:0611, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0316 га, кадастровий номер: :04:001:0652, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною апелянта не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів, звертає увагу апелянта на те, що Доручення від 01.06.2021 № 1 жодним судовим рішенням не визнавалось нечинним чи незаконним, тим більше у судовому засіданні представник апелянта у судовому засіданні підтвердив, що апелянтом не подавалось будь яких позовів щодо визнання вказаного доручення незаконним. Судова колегія звертає увагу на дію принципу презумції правомірності правочину яка презюмується в сталій практиці Верховного Суду та положеннях чинного цивільного законодавства.

Також, колегія суддів враховує той факт, що апелянт не заперечує та не спростовує передання коштів ОСОБА_1 саме ОСОБА_3 для передачі продавцю спірних ділянок ОСОБА_8 , що підтверджуються актом прийому передачі грошових коштів від 08 липня 2021 року.

Фактично вказані обставини свідчать про те, що вказані спірні ділянки були куплені не за спільні кошти сім`ї ОСОБА_7 , а надані ОСОБА_1 для купівлі вказаних ділянок та тому ОСОБА_3 діяв всупереч умовам договору Доручення від 01.07.2021 № 1, погодженого сторонами та діяв всупереч вищевказаним нормативним актам, оскільки таких повноважень, як оформлення на себе права власності на земельні ділянки за кошти ОСОБА_1 у нього не було визначеною Договором доручення від 01.07.2021 № 1.

Таким чином, вчинення юридичних дій, які чітко не визначені в договорі доручення, навіть якщо вони спрямовані на досягнення кінцевої мети, задля якої укладено такий договір, і не охоплюються змістом договору доручення, можуть створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки довірителя тільки за умови їх схвалення останнім.

Отже, відповідач неправомірно уклав договори купівлі продажу земельної ділянки в яких власником зазначено ОСОБА_3 , тому як останній діяв всупереч умовам договору Доручення від 01.06.2021 № 1 погодженого Сторонами та діяв всупереч вищевказаним нормативним актам, оскільки таких повноважень, як оформлення на себе права власності на земельні ділянки у нього не було визначеною Договором доручення від 01.06.2021 № 1.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частиною 1 ст. 236 ЦК України встановлено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Згідно з частиною першою статті 214 ЦПК суд має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв`язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред`явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК).

У разі вчинення повіреним дій, які не охоплені змістом договору доручення і не схвалені довірителем, не можна вважати, що правочин, укладений унаслідок таких дій повіреного, відповідає вимогам закон.

До таких висновків дійшов Верховний суд України у своїх постановах у справі №6- 209цс14 від 22.04 2015 року та у справі № 6-1171цс15 від 17.02.2016 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги щодо штучного подання позову та його відкликання є припущенням апелянта та не містять будь яких підтверджень.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позовна заява не відповідає вимогам статтей 175 ЦПК України не є підставою для скасування по суті вірного рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Bellet v. France»).

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним. («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, право на доступ до суду.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

За таких обставин, апеляційний суд, вважає що наведені представником апелянта доводи щодо не відповідності позовної заяви вимогам ЦПК України є надмірним формалізмом у трактуванні процесуального законодавства.

Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції відносно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи в частині укладення договору поза межами держави не впливає на предмет справи так як чинним законодавством не заборонено дистанційне укладення договорів, а тому не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин, вірно враховано визнання позовних вимог і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

О.Ю. Карташов