КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/43107/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8660/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Матвєєвої Ю.О., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила: визнати за ОСОБА_1 право на отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 18.07.2018 року приватним нотаріусом КМНО Зверьковою Н.В., зареєстрованим у реєстрі за номером 1480; визнати рішення Козятинської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії, оформлене актом огляду медико-соціальної експертної комісії від 19.04.2022 року № 711, яким ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності, незаконним (т. 1 а.с. 1-5).

На обґрунтування позову зазначала, що у позивачки ІНФОРМАЦІЯ_1 померла рідна бабуся - ОСОБА_2 . За життя, ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Зверьковою Н.В. від 18.07.2018 та зареєстрований у реєстрі за номером 1480. За вказаним заповітом усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належатиме заповідачу на день його смерті і на зо він матиме право за законом він заповідає ОСОБА_3 (позивачу).

Вказувала, що після смерті бабусі залишилась спадщина, яка складається з 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Ця частка квартири була отримана ОСОБА_2 у спадок після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

06 квітня 2023 року позивач звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а 10 листопада 2023 року - із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Однак, 10 листопада 2023 року державний нотаріус виніс постанову, якою відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що спадкоємцем за законом на 1/12 частку (обов`язкову частку) вказаної квартири згідно зі статтею 1241 ЦК України є син спадкодавця ОСОБА_2 , непрацездатний за станом здоров`я, який на день смерті спадкодавця мав другу групу інвалідності на підставі довідки до акта огляду МСЕК № 711, виданої Козятинською МСЕК 19 квітня 2022 року.

Позивачка вважала, що рішення МСЕК прийнято незаконно. Вказувала, що рішення МСЕК приймалось у м. Козятин Вінницької області, що є порушенням пункту 15 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317. При цьому, відповідач зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_2 .

Крім того, позивачка зазначала, що їй, як близькій родичці відповідача, не відомо про існування у відповідача захворювань, за наявності яких встановлюється ІІ група інвалідності.

Відтак, вважала, що рішення МСЕК про встановлення ІІ групи інвалідності відповідачу є таким, що порушує право позивача на отримання свідоцтва про спадщину за заповітом (т. 1 а.с. 1-5).

02.02.2024 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнавав, посилаючись на те, що він як особа, яка має інвалідність ІІ групи, має право на обов`язкову частку у спадщині. Інвалідність встановлена на підставі довідки Козятинською МСЕК, рішення МСЕК щодо встановлення йому групи інвалідності є чинним та не перешкоджає і не порушує права на отримання позивачкою спадщини за заповітом. Вказував, що в нього наявна довідка ВПО, що підтверджує його перебування на території Вінницької області під час проходження медико-соціальної експертної комісії. Просив відмовити в задоволенні позову (т. 1 а.с. 67-75).

26.02.2024 року до суду від Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи надійшов відзив, в якому представник просив відмовити в задоволенні позову в частині визнання незаконним рішенням Козятинської міжрайонної МСЕК, зокрема, з причин того, що вказаний спір відноситься до юрисдикції адміністративних судів (т. 1 а.с. 99-101).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2024 року та постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року, провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Козятинська міжрайонна медико-соціальна експертна комісія Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи в частині вимог про визнання рішення МСЕК незаконним - закрито (т. 1 а.с. 168, 238-240 т. 2 а.с. 67-71).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом - відмовлено в повному обсязі (т. 2 а.с. 122-124).

Не погодившись з рішенням районного суду, 03 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Васильченко Л.І. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 за нею права на отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 128-132).

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що оскаржуване рішення є таким, що ухвалене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори було відмовлено у видачі їй свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом на 1/3 (одну третю) частку квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що спадкоємцем за законом на 1/12 обов`язкової частки цієї квартири, є син померлої - ОСОБА_2 , який станом на день смерті померлої мав ІІ (другу) групу інвалідності на підставі довідки до акту огляду МСЕК №711, виданої Козятинською міжрайонною МСЕК 19.04.2022 року, про що нотаріусом видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, вих. №7137/02-31 від 10.11.2023.

Зі змісту даної постанови, позивачці стало відомо, що така відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 (одну третю) частку квартири АДРЕСА_1 , насамперед пов`язана з тим, що іншим спадкоємцем за законом на 1/12 частку цієї квартири, є син померлої - ОСОБА_2 , непрацездатний за станом здоров`я і який на день смерті спадкодавця мав ІІ (другу) групу інвалідності на підставі довідки до акту огляду МСЕК №711, виданої Козятинською міжрайонною МСЕК 19.04.2022 року (бланк серії 12 ААГ №018598). Отже з`ясувалось, що відповідач набув своє право на обов`язкову частку квартири з частки, що належить позивачці за заповітом, як непрацездатна особа на підставі довідки МСЕК від 19.04.2022 серії 12АГГ №018598, виданої Козятинською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією, з якою відповідачу було встановлено спочатку ІІІ (третю), а потім ІІ (другу) групу інвалідності. Разом з тим, позивачці, як близькій родичці відповідача не було відомо про існування у останнього захворювань, а також будь-яких ознак важких захворювань, що могли би стати підставою для оформленняв відповідних груп інвалідності. Зі слів позивачки, даних захворювань у відповідача ніколи не було, він ніколи не скаржився на стан свого здоров`я, йому не проводились оперативні втручання по видаленню органів та він не знаходився на довготривалому лікуванні.

Про наявність даних суперечностей під час розгляду справи було повідомлено суд першої інстанції, який в свою чергу декілька разів зобов`язував, як відповідача, так і третю особу, Козятинську міжрайонну медико-соціальна експертну комісію надати відповідні медичні документи, що стали підставами для прийняття рішення про встановлення відповідачу ІІ групи інвалідності, як то: докази повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

За час розгляду справи в суді першої інстанції, а ні відповідач, а ні Козятинська міжрайонна медико-соціальна експертна комісія так і не надали відповідні медичні документи, що стали підставами для прийняття рішення про встановлення Відповідачу ІІ групи інвалідності. Саме з цього приводу позивачка зверталася до суду з клопотанням про призначення судово-медичної експертизи документального підтвердження обставин, що стали підставою для прийняття рішення Козятинською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи у місті Козятин Вінницької області, яким відповідачу ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності. В обґрунтування необхідності проведення судово-медичного дослідження було зазначено, що пунктом 19 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою КМУ від 03.12.2009 №1317 діючого та той час (надалі - Положення) визначено, що комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акту огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою. З довідки МСЕК від 19.04.2022 серії 12АГГ №018598 вбачається, що підставою видачі довідки є акт огляду медико-соціальної експертної комісії №711. Таким чином, рішення комісії МСЕК було оформлено саме актом огляду медико-соціальної експертної комісії №711 від 19.04.2022. Відповідно до пункту 15 Положення медико-соціальні експертні комісії проводять своєчасно огляд (повторний огляд) осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за місцем їх проживання або лікування, у тому числі за місцем їх проживання або місцем перебування у закладах соціального захисту для бездомних осіб та центрах соціальної адаптації осіб, звільнених з місць позбавлення волі, за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після пред`явлення паспорта чи іншого документа, що засвідчує особу. Відповідач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, рішення комісії приймалось Козятинською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи у місті Козятин Вінницької області, що є порушенням пункту 15 вищенаведеного Положення. Крім того, пунктом 17 Положення передбачено, що медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. В свою чергу, а ні Позивач, а ні суд не мають можливості, з причин відсутності спеціальних професійних знань в медичній галузі, зробити висновок про наявність або відсутність законних підстав підтверджених відповідними медичними документами щодо прийнятого Козятинською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією рішення про встановлення відповідачу ІІ групи інвалідності.

З цього приводу підкреслювала, що саме законність встановлення відповідачу ІІ групи інвалідності, має суттєве значення для вирішення даної справи по суті, оскільки саме на підставі з`ясування цього порушується або ні право позивача на отримання спадщини за заповітом.

Незважаючи на необхідність, обґрунтованість, законність та послідовність вимог позивача та відсутність заперечень з боку відповідача про призначення судово-медичної експертизи, суд ухвалою від 16 грудня 2024 року, в задоволенні клопотання про призначення судово - медичної експертизи - відмовив.

Враховуючи вищевикладене вважала, що під час розгляду справи в суді першій інстанції були вкрай необхідні спеціальні знання судово-медичних експертів для встановлення наявності або відсутності документального підтвердження підстав, що сприяли прийняттю рішення Козятинською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією, якім встановлено відповідачу ІІ групи інвалідності, що мало суттєве значення для правильного вирішення спору та всебічного, повного і об`єктивного розгляду цієї справи. В той же час, не надаючи змістовного обґрунтування та підставності свого рішення, суд першої інстанції відмовив у задоволені в проведені судово-медичної експертизи, що в свою чергу призвело до порушень матеріального та процесуального права та прийняття незаконного та помилкового рішення (т. 2 а.с. 128-132).

14 березня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , в якому останній просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити (т. 2 а.с. 144-148).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Васильченко Л.І. підтримала скаргу і просила її задовольнити. Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Про розгляд справи апеляційним судом 08 травня 2025 року позивач ОСОБА_1 була сповіщена 19 березня 2025 року повідомленням її представника - адвоката Васильченко Л.І. до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Поштове повідомлення ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Васильченко Л.І. підтвердила факт належного сповіщення ОСОБА_1 про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 160-167).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За нормами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в частині першій статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, Конституційний Суд України у рішенні від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014 (справа про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) виходив з положень частини третьої статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також положень пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний», а саме частини четвертої статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» та абзацу 17 частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та вирішив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10.11.2021 року у справі № 607/24365/19 та від 08.12.2021 року у справі № 552/3281/20.

За змістом частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до заповіту від 18.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Звєрьковою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1480, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на випадок своєї смерті усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і все те, що належатиме їй на день її смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а.с. 16).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 залишилась у спадок 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 124-162).

24 квітня 2022 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище « ОСОБА_7 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 140).

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 018598 від 19.04.2022 року ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності (т. 1 а.с. 83).

Тобто, на день смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син померлої відповідач ОСОБА_2 був непрацездатною особою внаслідок встановлення йому інвалідності ІІ групи.

06 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_2 за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Зверьковою Н.В. 18 липня 2018 року та зареєстрованим в реєстрі за № 1480 (т. 1 а.с. 20).

10 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою, в якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 156).

Постановою державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В. від 10.11.2023 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.07.2018 року на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 160).

Відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, нотаріус послався на довідку до акта огляду МСЕК № 711, виданої Козятинською міжрайонною МСЕК 19.04.2022 року, якою ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності. Відтак, спадкоємцем на 1/12 частку вищевказаної квартири згідно ст. 1241 ЦК України є син померлої - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , непрацездатний за станом здоров`я, який станом на день смерті померлої мав другу групу інвалідності. При цьому, зазначено, що ОСОБА_1 має право на отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 160).

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивачка посилалась на те, що 10 листопада 2023 року державний нотаріус виніс постанову, якою відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що спадкоємцем за законом на 1/12 частку (обов`язкову частку) вказаної квартири згідно зі статтею 1241 ЦК України є син спадкодавця ОСОБА_2 , непрацездатний за станом здоров`я, який на день смерті спадкодавця мав другу групу інвалідності на підставі довідки до акта огляду МСЕК № 711, виданої Козятинською МСЕК 19 квітня 2022 року. Вважала рішення МСЕК про встановлення ІІ групи інвалідності відповідачу незаконним та таким, що порушує право позивача на отримання свідоцтва про спадщину за заповітом. Крім того, позивачка зазначала, що їй, як близькій родичці відповідача, не відомо про існування у відповідача захворювань, за наявності яких встановлюється ІІ група інвалідності.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що довідка до акта огляду МСЕК № 711, яка видана Козятинською міжрайонною МСЕК 19.04.2022 року, якою ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності, на момент розгляду справи не скасована, а законність та обґрунтованість вказаної довідки в даному провадженні не перевіряється з огляду на належність спору в цій частині суду адміністративної юрисдикції.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що позивачці як близькій родичці відповідача, не відомо про існування у відповідача захворювань, за наявності яких встановлюється ІІ група інвалідності, та посилання на те, щопід час розгляду справи ні стороною відповідача, ні Козятинською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією не було надано до суду відповідні медичні документи, що стали підставою для прийняття рішення про встановлення відповідачу ІІ групи інвалідності, колегія суддів відхиляє, оскільки ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2024 року та постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року, провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Козятинська міжрайонна медико-соціальна експертна комісія Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи в частині вимог про визнання рішення МСЕК незаконним - закрито (т. 1 а.с. 168, 238-240 т. 2 а.с. 67-71), а відтак, питання щодо наявності/відсутності підстав для прийняття Козятинською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією рішення про встановлення відповідачу другої групи інвалідності не може бути предметом дослідження в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права на отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

З цих підстав, суд апеляційної інстанції відхилив посилання апелянта на те, що судом першої інстанції було відмовлено в призначенні у справі судово-медичну експертизу.

При цьому, колегія судді звертає увагу, що з огляду на те, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024 рокупровадження у даній справі в частині вимог про визнання рішення МСЕК незаконним - закрито, проведення судово-медичної експертизи документального підтвердження підстав, що стали підставою для прийняття рішення Козятинською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи у м. Козятин Вінницькою області про встановлення відповідачу другої групи інвалідності виходить за межі предмету доказування у цій справі.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є законним і обґрунтованим та відповідає обставинам справи.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому суд апеляційної інстанції їх відхилив.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на її рахунок.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її ухвалення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 09 травня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова