КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 375/1309/24 Головуючий у суді І інстанції Смик М.М.
Провадження № 22-ц/824/5329/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 05 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітніх дітей, які продовжують навчання,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання повнолітніх синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які продовжують навчання, у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини (працездатної особи) відповідного віку щомісячно, починаючи з 26 серпня 2024 року і до досягнення дітьми двадцяти трьох років, але не більше як до закінчення навчання.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 21 травня 2000 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 07 лютого 2024 року.

Від шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час навчаються та потребують матеріальної підтримки батьків.

Зазначала, що старший син - ОСОБА_3 навчається на третьому курсі денної форми навчання за спеціальністю 081 «Право» у Національному університеті біоресурсів і природокористування України (запланований термін навчання до 30 червня 2025 року), а менший син - ОСОБА_4 є студентом денної форми навчання аерокосмічного факультету Національного авіаційного університету (запланований термін навчання до 30 червня 2027 року).

Посилалась на те, що діти навчаються на денній формі навчання, тому не мають можливості самостійно заробляти кошти, у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги батька. І хоча вона теж працює, однак не в змозі самостійно забезпечити матеріально обох повнолітніх дітей, а відповідач здійснює підприємницьку діяльність та отримує дохід, відтак має можливість надавати матеріальну допомогу дітям, які продовжують навчання.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 05 листопада 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітніх дітей, які продовжують навчання, а саме на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 26 серпня 2024 року до закінчення ними навчання, але не довше ніж до досягнення двадцяти трьох років.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Допущено до негайного виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що з 21 травня 2000 року по 07 лютого 2024 року він з позивачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають трьох дітей: повнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є студентами, та неповнолітню - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стверджує, що він лише з 09 листопада 2023 року зареєстрований як фізична особа-підприємець із видом діяльності - роздрібна торгівля з лотків і на ринках товарами, проте на даний час господарська діяльність доходу йому не приносить, що підтверджується відомостями з Пенсійного фонду України (форми ОК-5, ОК-7 від 25 липня 2024 року). Він фактично отримує дохід з тимчасових підробітків, який витрачає на прожиття та допомогу дітям.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що старшому сину - ОСОБА_3 відповідач оплатив навчання в Національному університеті біоресурсів і природокористування за ІІ курс у розмірі 16 205,00 грн відповідно платіжної інструкції від 20 січня 2023 року та за ІІІ курс у розмірі 16 205,00 грн згідно платіжної інструкції від 29 травня 2023 року.

Вказує, що судом безпідставно не взято до уваги і не відображено у рішенні, що старший син - ОСОБА_3 не потребує матеріальної допомоги на навчання, оскільки деякий час працював за кордоном, а зараз неофіційно працює автослюсарем, має значний дохід, який дозволив йому 15 лютого 2024 року придбати автомобіль Wolkswagen Passat, 2016 року випуску, що підтверджується відповіддю ТСЦ МВС № 3242 від 19 вересня 2024 року.

Також суд не дослідив належним чином тієї обставини, що меншому сину - ОСОБА_4 відповідач оплатив проживання на період навчання в гуртожитку Національного авіаційного університету в 2023 році у розмірі 4 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 26 серпня 2023 року, та в 2024 році у розмірі 4 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 09 лютого 2024 року.

Крім того, сину ОСОБА_4 відповідач щомісячно надає матеріальну допомогу шляхом перерахування грошових коштів на його банківську картку, зокрема: в грудні 2023 року - 2 420,00 грн, в січні 2024 року - 3 200,00 грн, в лютому 2024 року - 2 350,00 грн, в березні 2024 року - 2 850,00 грн, в квітні 2024 року - 3 600,00 грн, в травні 2024 року - 3 000,00 грн, в червні 2024 року - 1 650,00 грн, в липні 2024 року - 800,00 грн, в серпні 2024 року - 700,00 грн, у вересні 2024 року - 4 750,00 грн, що підтверджується квитанціями AT КБ «ПриватБанк» за період з грудня 2023 року по вересень 2024 року.

Посилання суду на те, що надання повнолітнім дітям матеріальної допомоги у добровільному порядку є правом і обов`язком батька та не звільняє його від обов`язку утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання, є помилковим, оскільки відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а утримання повнолітніх дітей не є безумовним обов`язком батька, а покладається на нього лише у разі можливості надання такої допомоги.

При цьому відповідно до рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 06 серпня 2024 року у справі № 375/1026/24 ОСОБА_1 щомісячно сплачує аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_8 у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу).

Тобто, у випадку стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітніх дітей у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), загальний розмір усіх відрахувань буде складати 50 % щомісячного доходу, що поставить його у скрутне матеріальне становище, а з огляду те, що його дохід є незначним, стягнення аліментів на повнолітніх дітей, які продовжують навчання, стане для нього занадто обтяжливим.

Крім того, відповідач вказує, що має значні проблеми зі здоров`ям, які потребують фінансових витрат на обстеження та лікування, а саме: серцево-судина хвороба - збільшена порожнина лівого передсердя; остеохондроз, спондилоартроз попереково-крижового відділу хребта, лівобічний сколіоз, протрузії міжхребетних дисків.

Більш того, з 11 по 18 жовтня 2024 року він проходив стаціонарне лікування в КНП «Вишнівська міська лікарня» Вишневої міської ради Бучанського району Київської області з діагнозом: гіпертонічна хвороба III ст., енцефалопатія (дисциркуляторна, гіпертезивна) у вигляді стійкого цефалгічного, церебрастенічного синдрому та в подальшому продовжив лікування, яке потребувало фінансових витрат на обстеження та лікування, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 18 жовтня 2024 року, протоколом МРТ обстеження від 05 листопада 2024 року, чеками на придбання ліків від 18 жовтня 2024 року та оплату послуг від 05 листопада 2024 року.

Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що відповідач є працездатним за віком, а тому спроможний сплачувати аліменти на утримання повнолітніх дітей, які продовжують навчання, без врахування стану його здоров`я не відповідає дійсності.

Поза увагою суду залишилося і те, що відповідач не є власником нерухомого майна, оскільки 03 лютого 2024 року подарував 1/2 частку у праві власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 своїй колишній дружині - ОСОБА_2 відповідно до договору дарування, тому на даний час проживає у батьків.

За таких обставин стан здоров'я та матеріальне становище відповідача не дозволяють йому надавати допомогу повнолітнім дітям, які продовжують навчання, а позивачка не надала належних доказів навчання синів на платній основі, вартість навчання та її оплату в новому начальному році, тобто не довела потреби повнолітніх синів у матеріальній допомозі з боку батька у зв`язку з навчанням та наявності відповідних витрат.

Позивачка правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, натомість надіслала свої письмові пояснення на апеляційну скаргу.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає в повній мірі.

Суд першої інстанції встановив, що з 21 травня 2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 07 лютого 2024 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 від 03 квітня 2024 року позивачка змінила прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 ».

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка та повнолітні діти сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є здобувачем освітнього ступеню «Бакалавр» ІІІ курсу денної форми навчання за спеціальністю 081 «Право» Національного університету біоресурсів і природокористування України терміном навчання до 30 червня 2025 року, що підтверджується довідкою від 21 червня 2024 року № 122, виданою деканом юридичного факультету -

О. Яра. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є студентом І курсу денної форми навчання аерокосмічного факультету Національного авіаційного університету, ІV рівня акредитації, терміном навчання за освітнім ступенем «Бакалавр» до 30 червня 2027 року, що підтверджується довідкою від 09 травня 2024 року № 185, виданою деканом аерокосмічного факультету М. Куликом.

Відповідно до виписки з Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 09 листопада 2023 року значиться зареєстрованим фізичною особою-підприємцем.

ОСОБА_1 надав матеріальну допомогу повнолітнім синам, що підтверджується копіями квитанцій, долучених до відзиву на позовну заяву.

Також встановлено, що рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 06 серпня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 11 липня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Частково задовольняючи позовні вимоги у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що надання повнолітнім дітям матеріальної допомоги у добровільному порядку є правом і обов`язком батька та не звільняє його від обов`язку утримувати дітей, які продовжують навчання. Враховуючи денну форму навчання повнолітніх дітей сторін у вищих навчальних закладах, вони потребують матеріальної допомоги батьків.

При визначенні розміру аліментів, судом було враховано загальні засади регулювання сімейних відносин, а саме: справедливість, добросовісність і розумність, та ту обставину, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про спроможність відповідача сплачувати аліменти саме у розмірі 1/3 частки його заробітку, а також доказів, що утримання повнолітніх синів потребує саме таких витрат. Крім того, судом враховано, що на підставі рішення суду від 06 серпня 2024 року з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на малолітню дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу).

Разом з тим, суд не прийняв як доказ неможливості утримувати повнолітніх синів хворобливий стан відповідача за відсутності будь-яких доказів на підтвердження несення регулярних витрат на лікування. Відповідач є працездатним за віком, а тому спроможний матеріальну підтримку своїм повнолітнім дітям, які продовжують навчання.

З огляду на наведене, приймаючи до уваги встановлені обставини справи, що мають значення для вирішення спору по суті, та оцінивши у сукупності зібрані докази, районний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітніх синів до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення ними двадцятитрьохрічного віку, у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів. На думку суду, такий розмір аліментів спрямований на утримання повнолітніх синів, які продовжують навчання, відповідає вимогам розумності та співмірності витратам, які необхідно нести кожному із батьків на навчання їх дітей.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отримувати необхідний і достатній розмір аліментів - це право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання.

Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначені розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Отже, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

За змістом статей 191, 200 СК України аліменти присуджуються рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Згідно із частиною першою статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

При цьому СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків (стаття 141 СК України). Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, вірно застосував норми матеріального права, якими ці правовідносини регулюються, та належним дослідивши докази, які були надані сторонами, встановив усі обставини, які мали значення для справи, існували на час ухвалення рішення і давали підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання повнолітніх синів у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), а саме: навчання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вищихнавчальних закладах на денній формі навчання, понесення витрат по утриманню дітей позивачкою після розірвання шлюбу між сторонами та можливість відповідача надавати матеріальну допомогу дітям до закінчення ними навчання.

При цьому суд, задовольняючи позов лише частково, врахував матеріальний стан відповідача, його працездатність, факт надання ним матеріальної допомоги дітям, які продовжують навчання, до розірвання шлюбу з позивачкою та наявність на утриманні обох сторін іншої спільної малолітньої дитини. Суд належним чином мотивував своє рішення і обґрунтував чому він відхиляє ті чи інші доводи сторін.

Встановлені обставини цієї справи не свідчать про наявність об`єктивних обставин, які беззаперечно унеможливлюють надання батьком щомісячної матеріальної допомоги своїм дітям, які навчаються на денній формі на платній основі і які після досягнення повноліття та припинення між батьками шлюбних відносин фактично перебувають матеріальному забезпеченні матері, з якою проживають.

Визначений судом розмір аліментів (1/8 частка на кожного сина), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, за обставин даної справи є мінімально необхідним для потреб повнолітньої дитини у реальному житті під час платного навчання, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження тощо та відповідатиме можливостям батька надавати таку допомогу.

Колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги про те, що відповідач, який зареєстрований як фізична особа-підприємець, а також отримує дохід з тимчасових підробітків, неспроможний надавати матеріальну підтримку своїм синам на період навчання, оскільки згідно із долученими до відзиву на позовну заяву доказами ОСОБА_1 як до, так і після розірвання шлюбу з позивачкою, надав матеріальну допомогу повнолітнім синам на належному рівні, а саме: 20 січня і 29 травня 2023 року оплатив сину ОСОБА_3 навчання за ІІ та ІІІ курс в Національному університеті біоресурсів і природокористування на загальну суму 32 410,00 грн; 26 серпня 2023 року і 09 лютого 2024 року оплатив сину ОСОБА_4 проживання в гуртожитку Національного авіаційного університету на загальну суму 8 000,00 грн; періодично перераховував грошові кошти сину ОСОБА_4 на банківську картку з грудня 2023 року по вересень 2024 року на загальну суму 25 320,00 грн.

Як передбачено частиною третьою статті 182 СК України, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Однак, за відсутності інформації про доходи як суб`єкта підприємницької діяльності, відповідачне довів суду джерело походження вищевказаних коштів, тому його доводи про те, що стягнення аліментів на двох повнолітніх дітей, які продовжують навчання, у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) поставить його у скрутне матеріальне становище і стане для нього занадто обтяжливим колегія суддів оцінює критично.

Стягнення аліментів на повнолітню дочку, сина має ціль -найбільш повно захищати інтереси дитини, яка продовжує навчання, забезпечити їй не тільки необхідні умови для повноцінного навчання та нормальної життєдіяльності, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками.

Отже, як відповідач, так і позивачка зобов`язанні в однаковій мірі та у відповідності до вимог чинного сімейного законодавства утримувати дітей, які продовжують навчання і батьками яких вони являються, відчувати відповідальність за них, забезпечувати їм гарні умови для навчання та проживання, у тому числі забезпечувати матеріально в міру своєї фінансової можливості.

Судом першої інстанції вірно враховано, що добровільне надання з боку відповідача матеріальної допомоги своїм повнолітнім дітям свідчить про виконання ним батьківських обов`язків, однак ця обставина жодним чином позбавляє права позивачки, з якою діти фактично проживають, на звернення до суду із вимогами про встановлення відповідачу відповідного аліментного зобов`язання утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання та у зв`язку з цим потребують стабільної і регулярної матеріальної допомоги з боку батька.

Посилання відповідача на те, що старший син - ОСОБА_3 не потребує матеріальної допомоги у зв`язку із навчанням, оскільки наразі неофіційно працює автослюсарем і має дохід, який дозволив йому 15 лютого 2024 року придбати автомобіль Wolkswagen Passat, 2016 року випуску, є необґрунтованими, так як в розпорядженні суду не було доказів наявності у сина будь-яких доходів, а отже він наразі потребує матеріальної допомоги від батьків.

Між тим, матеріали справи й не містять відомостей про вартість зазначеного транспортного засобу та походження коштів, за які він був придбаний та зареєстрований на ім`я ОСОБА_7 . Із листа-відповіді ТСЦ МВС № 3242 від 19 вересня 2024 року лише відомо, що автомобіль Wolkswagen Passat, 2016 року випуску, був зареєстрований за ОСОБА_7 на підставі вантажно-митної декларації від 18 січня 2024 року.

В оцінці доводів апеляційної скарги про те, що позивачка не надала належних доказів навчання синів на платній основі, вартість навчання та її оплату в новому начальному році, тобто не довела потреби повнолітніх синів у матеріальній допомозі з боку батька, колегія суддів вважає їх нелогічними, суперечливими та необґрунтованими.

Як було встановлено судом на підставі проведеної оцінки наявних у справі доказів, оплату навчання старшого сина сторін за ІІ та ІІІ курс здійснював сам ОСОБА_1 , а що стосується навчання меншого сина сторін - відповідач здійснив оплату його проживання в гуртожитку університету. При цьому позивачка надала суду належні, допустимі та достатні докази навчання їх з відповідачем синів: ОСОБА_3 в Національному університеті біоресурсів і природокористування України строком до 30 червня 2025 року та ОСОБА_4 в Національному авіаційному університеті строком до 30 червня 2027 року, які відповідачем не спростовані.

Обов`язок утримувати повнолітніх дочку, сина на період їх навчання після досягнення повноліття виникає в обох батьків незалежно від форми навчання дітей. Однак, право на звернення з таким позовом має як повнолітні дочка (син), так і той із батьків, який ці обов`язки виконує. Разом із тим, задоволення цього позову залежить від можливості того із батьків, до якого пред`явили позов, надавати таку матеріальну допомогу. Тобто, у випадку невизнання позову, саме на відповідача покладається обов`язок довести його неможливість надавати сину матеріальну допомогу. Отже, він має надавати докази розміру своїх доходів, наявності інших утриманців та інше. Також стаття 182 СК України не передбачає врахування судом матеріального становища одержувача аліментів, а лише матеріального становища платника.

Щодо проблем відповідача із здоров`ям, а саме із серцем та хребтом, які потребують фінансових витрат на обстеження та лікування, то при вирішенні даного спору вони були правомірно відхилені судом першої інстанції як такі, що не свідчать про неспроможність останнього сплачувати аліменти на утримання повнолітніх дітей, які продовжують навчання.

Згідно із частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідач до апеляційної скарги додав клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, а саме копію виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 18 жовтня 2024 року, копії протоколу МРТ обстеження від 05 листопада 2024 року та чеку про оплату зазначеної послуги від 05 листопада 2024 року, копію товарного чеку на придбання ліків від 18 жовтня 2024 року.

Просив поновити йому строк для подання вказаних доказів на доведення тієї обставини, що внаслідок поганого стану здоров`я та необхідності понесення витрат на лікування у нього відсутня можливість утримувати своїх дітей, які навчаються. Поважність причин пропуску цього строку обґрунтовував тим, що вищевказані докази понесення витрат на лікування виникли після подання відзиву на позовну заяву, але існували на момент прийняття рішення судом першої інстанції, тобто зазначені докази неможливо було подати у встановлений законом строк з незалежних від відповідача причин, оскільки він проходив стаціонарне лікування.

Колегія суддів не знайшла підстав для задоволення зазначеного клопотання, оскільки відповідач проходив стаціонарне лікування в період з 11 по 18 жовтня 2024 року, тобто не мав об`єктивних перешкод щодо подання доказів, які були здобуті ним у цей період, до суду першої інстанції до ухвалення судового рішення від 05 листопада 2024 року, а інші обставини настали вже після ухвалення судом оскаржуваного рішення, отже, на переконання колегія суддів, вони не можуть вплинути на правильність висновків суду першої інстанції.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, а лише зводяться до незгоди відповідача з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції.

Водночас суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

За правилом частин першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання повнолітніх дітей, які продовжують навчання, у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд апеляційної інстанції вважає висновки місцевого суду щодо стягнення аліментів на утримання повнолітніх дітей у виді певної частки від доходу (заробітку) відповідача із зазначенням умови про їх розмір не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини (або працездатної особи) відповідного вікущомісяця є помилковими, оскільки мінімальний розмір аліментів на повнолітніх дочку чи сина нормою статті 199 СК України не передбачений.

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років, неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 6 СК України).

Суд не врахував, що згідно із вимогами частини другої статті 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тоді як правовий статус дитини має особа, яка не досягла повноліття.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 05 листопада 2024 року відповідно до статті 376 ЦПК України - зміні шляхом виключення з його резолютивної частини умови про стягнення аліментів на утримання повнолітніх дітей не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що у свою чергу не відповідає вимогам статей 182, 199 СК України.

В іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги у справі немає, оскільки рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення аліментів залишається без змін, а змінюється встановлений судом порядок їх стягнення.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 05 листопада 2024 року змінити, виключивши з його резолютивної частини умову про стягнення аліментів на утримання повнолітніх дітейне менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В іншій частині рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 05 листопада 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній