Справа № 2-870/12
У Х В А Л А

"04" березня 2025 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі головуючої судді Петровської М.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення його до виконання, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Корольовського районного суду м.Житомира із заявою, відповідно до змісту якої просить:

- видати дублікат виконавчого листа від 30.12.2013 № 2-870/12, виданого Корольовським районним судом м.Житомира про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 182312,49 грн. боргу за договором позики, 1700 грн. судових витрат, а всього 184012,49 грн;

- поновити строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-870/12, виданого 30.12.2013 Корольовським районним судом м.Житомира.

В обґрунтування поданої заяви зазначає, що 19.04.2012 Корольовським районним судом м.Житомира прийнято рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 182312,49 грн боргу за договором позики, 1700 гр. судових витрат, а всього 184012,49 грн. На виконання рішення суду видано виконавчий лист № 2-870/12, який був пред`явлений до виконання 07.09.2012. 24.07.2020 стягувач звернулась до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області з заявою про роз`яснення проведених виконавчих дій по виконавчому листу, на яку повідомлено про те, що 23.09.2013 виконавче провадження завершено на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки було відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а матеріали виконавчого провадження знищено. Разом з тим, в порушення вимог ст.31 Закону України «Про виконавче провадження», постанова про повернення виконавчого документу рекомендованим листом ОСОБА_1 не надсилалась, а тому виконавчий лист було втрачено. Крім того, більшість часу заявниця перебувала в РФ: в грудні 2012 року в Україні померла її мати, але заявниця була зайнята похованням; на початку 2013 року знову була в Україні, однак їздила по лікарням з бабусею, якій ампутували ноги; з травня 2014 року по вересень 2014 року перебувала в м.Баку для організації та проведення культурно-масових заходів; після цього її запрошували до м.Москва для проведення культурно-масових заходів, де вона перебувала по декілька місяців, після чого поверталась в м.Київ. Враховуючи наведене, а також, що рішення суду є обов`язковим до виконання, а у стягувача відсутній виконавчий лист, необхідно видати його дублікат з поновленням строку для його пред`явлення.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 29.07.2020, вказану заяву передано на розгляд судді Сингаївського О.П.

31.08.2020 від представника ОСОБА_2 адвоката Захарченка В.П. надійшли заперечення, в яких просить відмовити у видачі дубліката виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення його до виконання. У запереченнях зазначив, що позивач пропустила строк пред`явлення виконавчого листа до виконання без будь-яких поважних причин, починаючи з 23.09.2013 по 23.09.2014. Так, пояснення заявниці про перебування за межами України не грунтуються на будь-яких доказах і не свідчать про неможливість повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання. Окрім того, ОСОБА_1 взагалі не зазначає, що їй заважало звернутись із заявою до суду протягом 2014-2020 років. Згідно з практикою ЄСПЛ, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Отже, поновлення строку та видача дубліката за заявою, поданою більше ніж протягом 6-ти років з дня пропуску строку є порушенням принципу правової визначеності.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2024, вказану заяву розподілено судді Петровській М.В. та передано її на розгляд судді 20.09.2024.

Ухвалою судді від 25.09.2024 призначено до розгляду заяву ОСОБА_1 .

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 16.12.2024 залучено до участі у справі правонаступників боржника (відповідача) ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , - його синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , законним представником яких є їх матір ОСОБА_5 .

В судове засідання, призначене на 04.03.2025 о 14 годині 30 хвилин, учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду заяви.

Законний представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - матір ОСОБА_5 отримала повідомлення про розгляд справи 25.02.2025. Заяв, клопотань від неї не надходило.

Представник заявниці ОСОБА_1 адвокат Костюкевич-Тарнавська Олена Валеріївна подала заяву 04.03.2025, в якій просить розгляд справи проводити без її участі, заяву задовольнити.

Зважаючи на неявку учасників справи у судове засідання та керуючись приписами ч.1 ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд заяви у порядку письмового провадження.

Згідно ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши заяву ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 19 квітня 2012 року в справі № 2-870/12, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 15.08.2012, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення богу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 182312,49 грн боргу за договором позики, 1700 грн судових витрат, а всього 184012,49 грн.

03.09.2012 представником позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_6 отримано виконавчий лист, виданий Корольовським районним судом м.Житомира на виконання рішення від 19 квітня 2012 року в справі № 2-870/12.

Згідно відповіді відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) № 23794/3.3 від 24.07.2020 та даних з АСВП, виконавче провадження з виконання виконавчого листа по справі № 2-870/12 від 30.08.2012, виданого Корольовським районним судом м.Житомира, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 182312,49 грн боргу за договором позики, 1700 грн судових витрат, а всього 184012,49 грн, - завершено на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», так як у боржника було відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Державним виконавцем 23.09.2013 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, яку разом з оригіналом виконавчого листа надіслано ОСОБА_1 . Матеріали виконавчого провадження знищено у зв`язку із закінченням строків зберігання, про що складено акт від 22.02.2017. Повторно на виконання виконавчий лист не надходив.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Згідно з пп.17.4 п.17 Розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів: у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

На час винесення державним виконавцем постанови 23.09.2013 діяв Закон № 606-XIV, тоді як на час звернення стягувача до суду із заявою вже діяв Закон № 1404-VIII.

У відповідності до ч.1 ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, у редакції, яка діяла на момент даних правовідносин, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ч.3 ст.23 Закону України № 606-XIV, у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Згідно п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За змістом ч.1 ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV копія постанови про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», згідно з пунктом 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» якого виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону (пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII).

При цьому, тлумачення п.5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, свідчить про те, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Для цього п.5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, пред`явлення до виконання за якими сплив на час набрання ним чинності (правова позиція Верховного Суду у постанові від 10 червня 2020 року у справі № 522/11429/13-ц та у постанові від 18 травня 2020 року у справі №2-9/11).

У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частина перша статті 433 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19) зроблено висновок, що:

«п.47. Якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.»

Отже, обов`язковою умовою видачі дубліката виконавчого документу є звернення до суду із такою заявою в межах встановленого законом строку для пред`явлення його до виконання або його поновлення за рішенням суду.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у справі № 166/1472/18 від 23 жовтня 2019 року, питання про поважність пропуску строків є оціночним. Поважність причин може залежати від таких обставин як поведінка заявника (бездіяльність або незаінтересованість в питаннях звернення судового рішення до виконання), інших осіб, обставин, які безпосередньо унеможливлюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, які виникли об`єктивно, так і від чинників, що не пов`язані з людським фактором, що підтверджуються належними і допустимими засобами доказування.

Крім того, відповідно до висновку Верховного Суду, зробленого у постанові по справі № 2-461/09 від 02 червня 2020 року, поважність причин пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

Суд відзначає, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий документ до примусового виконання.

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що право на доступ до правосуддя, закріплене у ст.6 Конвенції, не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії», рішення від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п.27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року «Трух проти України»).

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, буде свідчити про його безпідставність та необґрунтованість і порушувати законні права та інтереси сторін і суперечити принципу юридичної визначеності (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», п. 53 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України»).

Аналіз наведених рішень ЄСПЛ свідчить про те, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує справедливий судовий розгляд не тільки позивачу (стягувачу), а й іншій стороні - відповідачу (боржнику), в тому числі при вирішенні питання про поновлення пропущених учасником строків для пред`явлення до виконання судового рішення.

У цій справі встановлено, що постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Житомирській області від 23.09.2013 виконавчий лист № 2-870/12 від 30.08.2012 повернуто стягувачу ОСОБА_1 .

В свою чергу, стягувач подала заяву про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання лише 29.07.2020, тобто майже через шість років після закінчення однорічного строку пред`явлення виконавчого листа до виконання після його повернення стягувачу.

Досліджуючи наявність поважних причин пропуску строку для пред`явлення до виконання виконавчого листа, суд зазначає, що будь-яких доказів на їх підтвердження, зокрема, що: заявниця на початку 2013 року була в Україні, однак їздила по лікарням з бабусею, якій ампутували ноги; з травня 2014 року по вересень 2014 року перебувала в м.Баку для організації та проведення культурно-масових заходів; після цього її запрошували до м.Москва для проведення культурно-масових заходів, де вона перебувала по декілька місяців, після чого поверталась в м.Київ, - до суду не надано.

Щодо наявності в матеріалах справи листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 29.12.2020 № 0.184-685/0/15-20-Вих. (а.с.139-139, т.№ 1), то інформація про періодичний перетин ОСОБА_1 кордону України в період з 13.04.2016 по 05.06.2020 не свідчить про наявність обставин, які були непереборними та унеможливлювали звернення з заявою про примусове виконання виконавчого листа у встановлений законом строк.

Слід зазначити, що заявниця була обізнана із наявністю відкритого виконавчого провадження з виконання рішення суду в справі № 2-870/12, діяла під час розгляду справи по суті та отримала виконавчий лист через свого представника ОСОБА_6 , однак протягом більше шести років не цікавилась станом виконавчого провадження. Стягувачкою не було використано права, передбачені ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, як сторони виконавчого провадження, в тому числі на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця тощо.

Отже, в даному випадку, ОСОБА_1 не було вжито всіх заходів для вчасного пред`явлення виконавчого листа до виконання, внаслідок чого допущено значний пропуск строку пред`явлення його до виконання, який становить понад шість років.

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію стягувачкою своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема, вчинення усіх можливих та залежних від неї дій, спрямованих на своєчасний контроль за виконанням судового рішення, заявниця суду не надала.

Враховуючи наведене, в зв`язку із недоведеністю стягувачкою поважності причин значного пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, а відтак і відсутністю підстав для його поновлення, заява ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 260, 261, 268, 353, 433, пп.17.4 п.17 Розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України, суд, -

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення його до виконання, - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 10 березня 2025 року.

Суддя М. В. Петровська