Справа №473/3293/24
Провадження № 22-ц/812/613/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за відсутності учасників справи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 лютого 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Лузан Л.В., повний текст складено 14 лютого 2025 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, визнання права власності на нерухоме майно

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, визнання права власності на нерухоме майно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 15 листопада 2020 року він домовився з ОСОБА_3 про продаж належного останньому нерухомого майна: житлового будинку АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, наданої для його будівництва та обслуговування (кадастровий номер :04:013:0034).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 ініціювала відкриття спадщини після смерті останнього.

09 квітня 2021 року ОСОБА_2 надала йому (позивачу) довіреність, за якою уповноважила його бути її представником з питань оформлення спадкових прав після смерті її батька ОСОБА_3 , а також вчинення дій, необхідних для відчуження успадкованого майна. В подальшому ОСОБА_2 видала на ім`я батька позивача ОСОБА_4 довіреність, надавши останньому повноваження здійснити продаж вищевказаного нерухомого майна.

В порядку існуючої домовленості позивач сплатив відповідачці 472981,25 грн (еквівалент 17500,00 доларів США), що становить вартість житлового будинку АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, кадастровий номер :04:013:0034, про що остання склала розписку.

Проте, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося та вказана можливість на даний час втрачена, з огляду на те, що відповідачка є громадянкою російської федерації та діє мораторій на відчуження згідно підпункту 2 пункту 1 Постанови Кабінету міністрів України від 03 березня 2022 року №187 « Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України, у зв`язку з військовою агресією російської федерації».

Після отримання довіреності на своє ім`я він почав роботи ремонт у будинку, а з 15 вересня 2021 року переїхав туди жити із сім`єю, де і проживають по теперішній час та сплачують комунальні послуги.

Посилаючись на вказані обставини, просив визнати договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, наданої для його будівництва та обслуговування, площею 0,0597 га, кадастровий номер :04:013:0034, таким, що відбувся, а також визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції вказав, що нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося.

З огляду на викладене, визнання вказаного договору таким, що відбувся, не є належним способом захисту.

В зв`язку з чим, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на вищевказане нерухоме майно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Так, вказує, що в обґрунтування свого рішення суд зокрема посилається на висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19.

В той же час судом проігноровано правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, відповідно до якої суд міг відмовити йому тільки в частині визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, однак, підстав для відмови у визнанні за ним права власності на житловий будинок та на земельну ділянку у суду не було.

Вказує, що за результатом фактичного укладення між ним та відповідачем по справі договору купівлі-продажу вони виконали усі істотні умови договору щодо продажу будинку та земельної ділянки: Відповідачка отримала від нього повну вартість майна, а він оригінали правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку, та з 09 квітня 2021 року почав робити в будинку ремонт і з 15 вересня 2021 року переїхав туди з своєю сім`єю та сплачує квитанції за комунальні послуги, тому судом не законно було відмовлено в задоволенні інших позовних вимог про визнання за ним права власності на житловий будинок та на земельну ділянку.

Також звертає увагу, що при вирішенні справи суд не врахував змін, що були внесені до ЦК України, та керувався застарілими законодавчими нормами.

Таким чином, оскаржуване рішення суду не містить належного правового обґрунтування в частині відмови у задоволені вимог щодо визнання договору купівлі - продажу таким, що відбувся.

Звертає увагу, що відповідачем визнано обставини справи та позовні вимоги, в матеріалах справи наявний від неї власноруч написаний відзив.

Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надходило.

У судове засіданні сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач до суду направив заяву про розгляд справи за його відсутності, апеляційну скаргу підтримує у повному обсязі.

Зважаючи на викладене та приписи частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 , яка є громадянкою російської федерації, на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 24 травня 2021 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В. належить житловий будинок та земельна ділянка, кадастровий номер :04:013:0034 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 17,18,25,26).

17 червня 2021 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В. посвідчена довіреність, відповідно до якої ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 бути її представником з питань продажу належного їй вищевказаного нерухомого майна. Строк дії довіреності до 17 червня 2024 року. (а.с.53).

Згідно копії розписки від 17 червня 2021 року ОСОБА_2 отримала від позивача ОСОБА_1 472981,25 грн. (еквівалент 17500,00 доларів США), що становить вартість житлового будинку АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, кадастровий номер :04:013:0034.

Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу відразу оформлений нотаріально не був, так як продавець в Україні не проживає, а підготовка до вчинення правочину займає час, як наслідок, відсутність можливості нотаріально посвідчити укладений між сторонами договір купівлі-продажу житлового будинку 17 червня 2021 року, та у звязку з діє мораторію на відчуження, позивач наполягав на задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції послався на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвстановлено, що право приватної власності є непорушним і ніхто не може бути позбавленим своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, в тому числі, вільне волевиявлення учасника правочину.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин 3,4 статті 334 ЦК України право власності на майно за договором,який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду провизнання договору,не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК Україницивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно дом статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. При відчуженні нерухомості проведення оцінки є обов`язковим. Предмет договору, ціна договору або ж порядок її визначення, рівно як і порядок сплати, також мають бути регламентовані чітко і не допускати двоякого трактування.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (частина 3 статті 640 ЦК України ).

Цивільним кодексом України передбачено правові наслідки недодержання вимоги щодо нотаріального посвідчення правочину.

Згідно з частиною першою статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нормами матеріального законодавства передбачена можливість визнавати у судовому порядку нікчемні договори дійсними, зокрема на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

За правилами частини другої статті 220 ЦК України у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Зазначена частина друга статті 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони вчинили правочин у встановленій законом письмовій формі, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю чи частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї сторони договору.

Тобто, у зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1288цс17 викладено правовий висновок про те, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 305/1468/16-ц зазначено про те, що визнання дійсним договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність). Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України конвалідація можлива за наявності таких умов: досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявність письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження вчинення договору купівлі-продажу позивачем надано розписку від 17 червня 2021 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала кошти в сумі 472981,25 грн (еквівалент 17500,00 доларів США) в рахунок повної оплати за належний ждитловий удинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , та претензій не має.

За позицією позивача вони з відповідачкою виконали усі істотні умови договору щодо продажу будинку та земельної ділянки: відповідачка отримала від нього повну вартість майна, а він оригінали правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку, з 09 квітня 2021 року почав робити в будинку ремонт і з 15 вересня 2021 року переїхав туди з своєю сім`єю (дружина та двоє дітей) та сплачує комунальні послуги, тому судом не законно було відмовлено в задоволенні інших моїх

Колегія суддів вважає, що надані позивачем докази не підтверджують факт укладення між ним та відповідачем договору купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, оскільки не містять відомостей щодо того, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу нерухомості, зокрема відомостей опису нерухомості, дійсної вартості квартири, ціни договору та строку оплати за ним, із зазначенням усіх притаманних такому договору реквізитів.

Розписка, що міститься в матеріалах справи, не є договором купівлі-продажу, оскільки не містить істотні умови, що притаманні такому договору. А відтак, не може її важати належним та допустимим доказом досягнення домовленості між сторонами щодо всіх істотних умов договору.

Як зазначив сам позивач договір купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки був узгоджений сторонами ще у червні 2021 року, тобто до введення в Україні воєнного стану та запровадження обмежень щодо вчинення нотаріальних дій під час дії воєнного стану. Більш того, 17 червня 2021 року відповідач видала нотаріально посвідчену довіреність на ім`я батька відповідача ОСОБА_4 , якою уповноважила його на вчинення договору купівлі - продажу від її імені з позивачаем. За таких умов, сторони договору не були позбавлені можливості реалізувати свої права відповідно до встановлених на час виникнення спірних правовідносин положень законодавства України та до введення воєнного стану.

А відтак, наявність перешкод, які б свідчили про неможливість укладення договору відчуження нерухомого майна у передбаченій законом письмовій формі та його нотаріального посвідчення, зокрема ухилення продавця від його нотаріального посвідчення, позивачем не доведено та судом апеляційної інстанції не встановлено.

Оскільки спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений між позивачем та відповідачем у простій письмовій формі, без дотримання обов`язкових вимог чинного на момент його укладення законодавства щодо нотаріального посвідчення, при цьому відсутні докази ухилення відповідача від його нотаріального посвідчення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання такого договору дійсним у судовому порядку.

При цьому, колегія суддів вказує, що неможливість відповідача прибути на територію України після запровадження воєнного стану не свідчить про наявність підстав для визнання нотаріально не посвідченого договору купівлі-продажу майна, укладеного між ними, дійсним.

Більш того, вбачається, що сторонами втрачена перспектива нотаріально посвідчення договору через наявність у відповідача громадянства російської федерації та відсутність можливості прибути на територію України внаслідок запровадження воєнного стану.

Крім того, визначені на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 "Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану" тимчасові обмеження щодо здійснення нотаріальних дій за заявами особи, пов`язаної з державою-агресором, не свідчать про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, а отже і не свідчить про наявність підстав для визнання такого договору дійсним відповідно до приписів частини другої статті 220 ЦК України.

Вказані висновки відображені в постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 947/15160/22 (провадження № 61-3187св23).

Щодо вказаних обставин апеляційний суд зазначає, що Указом Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022р. у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони й відповідно до українського законодавства запроваджено воєнний стан з 5:30 год 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом ПрезидентаУкраїни №573/2022 від 12 серпня 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»та часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженогоЗаконом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженимЗаконом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, та Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до абзацу 3 пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України №187 від 03 березня 2022 року «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» (вредакції чинній на ча звернення до судуд з цим позовомо), установлено мораторій (заборону) на відчуження, передачу в заставу, будь-які інші дії, які мають чи можуть мати наслідком відчуження нерухомого майна, цінних паперів, права участі в юридичній особі, прав вимоги до боржника у справах про банкрутство (неплатоспроможність), транспортних засобів, повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання на користь осіб, пов`язаних з державою-агресором, або Російської Федерації, крім набуття ними права власності на такі об`єкти на підставі рішення суду або свідоцтва про право на спадщину.

Пунктом 2 цієї Постанови встановлено, що:1) правочини (у тому числі довіреності), укладені з порушенням мораторію, визначеного пунктом 1 цієї постанови, у тому числі якщо ними передбачається відповідне відчуження у майбутньому, є нікчемними; 2) нотаріальне посвідчення правочинів, що порушують мораторій, визначений пунктом 1цієї постанови, забороняється. Державна реєстрація або інше визнання державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, державними реєстраторами юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державними реєстраторами речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, особами, які надають публічні (адміністративні) послуги, правочинів, укладених з порушенням мораторію, визначеного пунктом 1 цієї постанови, забороняється.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на момент звернення позивача з даним позовом) передбачено, що незавершені нотаріальні дії за зверненням особи, пов`язаної з державою-агресором, визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2022 р.№ 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, зупиняються. У разі звернення такої особи за вчиненням нотаріальної дії нотаріус відмовляє у її вчиненні. Ці обмеження діють до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, та не поширюються на нотаріальні дії із засвідчення справжності підпису на заяві про вихід з громадянства Російської Федерації та посвідчення заповіту військовополоненого, а також на звернення юридичних осіб, визначенихабзацами п`ятим - восьмимпідпункту 1 пункту 1 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України.

Отже, відповідно до наведених вище приписів постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №164 законодавцем обмежено можливість нотаріального посвідчення правочинів, в тому числі і договорів купівлі-продажу нерухомого майна, за участю особи, пов`язаної з державою агресором, в даному випадку російською федерацією.

З наведеного вбачається, що на момент звернення позивача до суду з цим позовом та на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції складений сторонами договір купівлі-продажу нерухомого майна у простій пимьовій форомі 17 червня 2021 року не може бути укладений (нотаріально посвідчений) з урахуванням суб`єктного складу його учасників незалежно від того, чи знаходиться громадянин російської федерації ОСОБА_2 на території України чи за її межами.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про визнання договору дійсним чи таким, як відбувся (з яким звернувся позивач) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для набуття права власності на нерухоме майно всупереч прямо визначеній законодавцем забороні.

Враховуючи, що згідно діючого нормативного регулювання укладений в період воєнного стану правочин щодо купівлі - продажу нерухомого майна за участю особи, пов`язаної з державою агресором, є нікчемним, тому підстави для визнання такого правочину дійсним в судовому порядку відсутні.

Немає підстав і для визнання за позивачем права вланості на спірне нерухоме майно. Посилання скаржника на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі 338/180/17, які повинні бути застосовані, з огляду на його думку про виконання сторонами умов договору, не заслуговуютьна увагу, оскільки фактичні обставини у наведеній справі відрізняються від тих, що установлені судом у справі, що розглядається.

Таким чином, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог позивача, проте помилився з мотивами такої відмови.

За матеріалами справи, відповідач визнала позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

Зважаючи на вищевикладене, заява відповідачки про визнання позову у цій справі, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки є неправозгідною. А відтак, аргументи апеляційної скарги не впливають на висновки суду щодо наявності підстав для відмови у задоволені позову.

У відповідності до вимог пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з частиною 4 статті 376ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 лютого 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 09 травня 2025 року.