Номер провадження 22-ц/812/572/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

05 травня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Носіковим І.М.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалене Центральним районним судом міста Миколаєва 27 лютого 2025 року, під головуванням судді Саламатіна О.В., в приміщені цього ж суду о 17 год. 03 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ПГУ 13-Г», фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ПГУ 13-Г» (далі ОСББ «ПГУ 13-Г») та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 15 грудня 2018 року відбулись установчі збори співвласників багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами яких було створено ОСББ «ПГУ 13-Г».

Позивач ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 березня 2007 року, є власником квартири та співвласником багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до протоколу №1 загальних зборів ОСББ «ПГУ 13-Г» від 26 січня 2019 року співвласники затвердили участь у міській програмі «90х10» з ремонту даху вказаного будинку.

15 травня 2019 року Голова правління ОСББ «ПГУ 13-Г» та ФОП ОСОБА_2 уклали договір №0474.19 на виконання проектно-кошторисної документації на ремонт в 2019 році покрівлі даху будинку ОСББ «ПГУ 13-Г».

Позивач ОСОБА_1 вважає, що вищевказаний договір є недійсним, оскільки приховувався від співвласників будинку, був підписаний головою правління ОСББ «ПГУ 13-Г» без відповідних повноважень та без затвердження складом правління об`єднання.

Окрім того, у 2016 році вже була розроблена, а в 2019 році скоригована за кошти місцевого бюджету проектно-кошторисна документація (далі ПКД) на капітальний ремонт в 2019 році покрівлі даху будинку ОСББ «ПГУ 13-Г» відповідно до договору №295 про закупівлю робіт за державні кошти від 18 квітня 2019 року, укладеному між Департаментом житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради (замовник) та ФОП ОСОБА_3 (виконавець).

Позивач зазначає, що голова правління ОСББ «ПГУ 13-Г» Козаченко С.І., за кошти співвласників об`єднання, укладала спірний договір від 15 травня 2019 року з ФОП ОСОБА_2 на виконання відплатних робіт з виготовлення ПКД, які на момент укладання цього договору вже були виконані іншим розробником.

ОСОБА_1 перерахувала на капітальний ремонт покрівлі будинку певну суму грошових коштів, які натепер без будь-яких правових підстав утримуються ОСББ «ПГУ 13-Г».

Позивач вважає, що для відновлення її прав необхідно визнати недійсним спірний договір без застосування наслідків недійсності у зв`язку з її обмеженими фінансовими можливостями.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила визнати недійсним правочин, а саме договір на виконання проектно-кошторисної документації за №0474.19 від 15 травня 2019 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСББ «ПГУ 13-Г», та стягнути з відповідачів витрати зі сплати судового збору.

Відповідач ОСББ «ПГУ 13-Г» надало до районного суду заяву, в якій просило застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що про спірний договір позивач була обізнана ще у 2019 році.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що при розгляді справи позивачем не доведено, що внаслідок укладення між ОСББ «ПГУ 13-Г» та ФОП ОСОБА_2 договору №0474.19 на виконання проектно-кошторисної документації (ПКД) від 15 травня 2019 року, було порушено її права, що виключає можливість оспорення даного правочину позивачем, яка не була його стороною, що є самостійною підставою для відмови в позові.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не прийняв до уваги відсутність в матеріалах справи акту прийому-передачі виконаних робіт за спірним договором; систематичне порушення прав співвласників будинку головою правління; порушення прав позивача не тільки на вільне розпорядження своїм майном, але і право на управління будинком.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статі 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Згідно зі ст.4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» (далі Закон України) об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами.

Об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України.

Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Згідно з ст.15 Закону України співвласник зобов`язаний, зокрема, виконувати обов`язки, передбачені статутом об`єднання; виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень; використовувати приміщення за призначенням, дотримуватися правил користування приміщеннями; забезпечувати збереження приміщень, брати участь у проведенні їх реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.

За ст.16 Закону України об`єднання має право відповідно до законодавства та статуту об`єднання приймати рішення про надходження та витрати коштів об`єднання; визначати порядок користування спільним майном відповідно до статуту об`єднання; укладати договори; виступати замовником робіт з капітального ремонту, реконструкції багатоквартирного будинку; встановлювати порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів тощо.

Для забезпечення виконання власниками приміщень своїх обов`язків об`єднання має право, в т.ч., вимагати від співвласників своєчасної та у повному обсязі сплати всіх встановлених цим Законом та статутом об`єднання внесків і платежів, звертатися до суду вразі відмови співвласника відшкодовувати заподіяні збитки, своєчасно та у повному обсязі сплачувати всі встановлені цим Законом та статутом об`єднання внески і платежі, у тому числі відрахування до резервного та ремонтного фондів. Загальні збори об`єднання можуть прийняти рішення про списання боргів співвласників у разі виконання ними робіт, необхідних для утримання спільного майна об`єднання, на суму боргу (ст.17 Закону України).

Згідно зі ст.18 Закону України об`єднання відповідно до цього Закону України та статуту зобов`язане, зокрема, забезпечувати належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна, що належить співвласникам.

За ст.20 Закону України частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності.

Частка участі співвласника квартири та/або нежитлового приміщення визначається відповідно до його частки як співвласника квартири та/або нежитлового приміщення.

Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України внески на утримання і ремонт приміщень або іншого майна, що перебуває у спільній власності, визначаються статутом об`єднання та/або рішенням загальних зборів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №140748 від 29 березня 2007 року позивач ОСОБА_1 є власником 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 та відповідно співвласником багатоквартирного будинку, розташованого за вищевказаною адресою (а.с.21).

Згідно з протоколом №1 установчих зборів ОСББ «ПГУ 13-Г» від 15 грудня 2018 року на вказаних зборах було вирішено:

створити об`єднання співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 та ухвалити назву об`єднання - ОСББ «ПГУ 13-Г»;

затвердити Статут ОСББ «ПГУ 13-Г» у запропонованій редакції;

обрати на 5 років правління ОСББ «ПГУ 13-Г», зокрема, ОСОБА_4 голова правління, з дати державної реєстрації (а.с.10-11).

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань ОСББ «ПГУ 13-Г» зареєстровано 28 грудня 2018 року, , вид діяльності 81.10 Комплексне обслуговування об`єктів (а.с.20).

Пунктом 3 розділу ІІІ статуту ОСББ «ПГУ 13-Г» передбачено, що до виключної компетенції загальних зборів належить, зокрема, попереднє (до їх укладення) погодження умов договорів, укладених на суму, що перевищує 100 000 грн., а також договорів, предметом яких є цінні папери, майнові права або спільне майно співвласників чи їх частина; прийняття рішення про реконструкцію та ремонт будинку або про зведення господарських споруд.

Згідно з пунктом 14 розділу ІІІ Статуту ОСББ «ПГУ 13-Г» встановлено, що до компетенції правління належить, крім іншого, укладення договорів про виконання робіт, надання послуг та здійснення контролю за їх виконанням, з урахуванням обмежень, встановлених частиною розділу 3 Статуту об`єднання.

Відповідно до пункту 16 розділу ІІІ Статуту ОСББ «ПГУ 13-Г» на виконання своїх повноважень голова правління забезпечує виконання рішень загальних зборів та рішень правління; діє без доручення від імені об`єднання та укладає в межах своєї компетенції договори і вчиняє інші правочини відповідно до рішень правління (а.с.14-20).

Звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання недійсним правочину, позивач ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог, посилалася на положення ст.ст.16,92,203,215,237 ЦК України.

Так, припис абзацу 1 частини 3 статті 92 ЦК України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи, не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац 2 частини 3 статті 92 ЦК України).

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Згідно із приписами ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. Із аналізу змісту ч.1 ст.241 ЦК України випливає, що підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі №904/887/18, від 20 березня 2019 року у справі №910/2822/16).

Згідно з протоколом №1 загальних зборів ОСББ «ПГУ 13-Г» від 26 січня 2019 року на вказаних зборах було вирішено прийняти участь у міській програмі «90*10» з ремонту даху будинку, у зв`язку з дуже аварійним станом даху (а.с.12-13).

18 квітня 2019 року між Департаментом житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради, як замовником, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , як підрядником, було укладено договір №295 про закупівлю робіт за державні кошти, предметом якого є коригування проектно-кошторисної документації по об`єкту: «Капітальний ремонт покрівлі житлового будинку по пр. Героїв України, №13-Г в місті Миколаєві. Коригування» (а.с.30-32).

15 травня 2019 року між ОСББ «ПГУ 13-Г», в особі голови правління Козаченко С.І., як замовником, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , як виконавцем, було укладено договір за №0474.19 на виконання проектно-кошторисної документації (ПКД), за умовами якого виконавець прийняв на себе виконання проектно-кошторисної документації на робочій проект по об`єкту «Капітальний ремонт м`якої покрівлі житлового будинку по пр. Героїв України, №13-Г у місті Миколаєві» та отримання позитивного висновку з кошторисної частини ПКД в ДП «Укрдержбудекспертиза» (а.с.24-26).

Пунктом 2.1 вказаного договору передбачено, що вартість виконання робочого проекту та проходження експертизи за погодженням сторін становить 32 877 грн.

Відповідно до листа Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради від 04 липня 2019 року вказано, що надану проектно-кошторисну документацію взято до відома та включено до потреби у проведенні ремонтних робіт і будинках ОСББ у 2020 році.

Відповідно до листа Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради від 15 січня 2021 року за №142/08.01.01.10/03/02/21 повідомлено, що проектно кошторисну документацію, замовником якої є ОСББ «ПГУ 13-Г», надано до Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради.

Згідно із ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

За ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно).

Виходячи з наведених норм права, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.

За вказаних обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що укладення спірного договору за №0474.19 від 15 травня 2019 року відбулося на виконання рішення загальних зборів ОСББ «ПГУ 13-Г» щодо участі у міській програмі «90*10» з ремонту даху будинку уповноваженою особою та, хоча відповідачем і не надано доказів на підтвердження наявності відповідного рішення правління на укладення спірного правочину, такий з урахуванням встановлених судом обставин та положень ч.1 ст.241 ЦК України створив цивільні права та обов`язки для ОСББ «ПГУ-13Г», оскільки подальші дії щодо його виконання, свідчать про схвалення правочину цією особою, натомість надані позивачем докази не спростовують такого.

Також, відсутні підстави недійсності договору за №0474.19 на виконання проектно-кошторисної документації (ПКД) від 15 травня 2019 року, укладеного між відповідачами, які наведені в ст.215 ЦК України, крім того, вказаний правочин не порушує публічний порядок, не вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства та судом не встановлено зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Більш того, районним судом правильно констатовано, що позивачем не доведено, що спірним договором були порушені її права, що виключає можливість оскарження такого правочину позивачем, яка не є його стороною.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на той факт, що суд першої інстанції до даних спірних правовідносин застосував висновки судового рішення, ухваленого в рамках іншої справи №490/8121/20, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Посилання районного суду на судове рішення ухвалене в рамках іншої цивільної справи, у якій брали участь ті самі особи, які беруть участь у даній цивільній справі, не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що випливає із змісту ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, особою, яка подала апеляційну скаргу, не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вона не змогла повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилався як на підставу своїх вимог, у тому числі і на стадії апеляційного перегляду судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Частиною 4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, §23).

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням позивача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції, суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається позивач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду відповідно без змін.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 12 травня 2025 року