Справа № 390/825/25
Провадження № 4-с/390/1/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2025 р. Кропивницький районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого - судді Квітки О.О.,

при секретарі Петренко В.Р.,

за участю скаржника ОСОБА_1 ,

державного виконавця Копотієнко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький скаргу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), від імені та в інтересах якої діє адвокат Бабіна Карина Олегівна (адреса для листування: АДРЕСА_2 ), на дії державного виконавця Кропивницького відділу ДВС у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Копотієнко Олександри Андріївни (25006, м. Кропивницький, вул. Преображенська, б.2),

встановив:

11.04.2025 ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Бабіна Карина Олегівна, звернулася до Кропивницького районного суду Кіровоградської області із скаргою, в якій просить: визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Кропивницького відділу державної виконавчої служби у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Копотієнко Олександри Андріївни в частині невідкриття виконавчого провадження на виконання ухвали Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 20 березня 2025 року по справі № 390/570/25; зобов`язати державного виконавця Кропивницького відділу державної виконавчої служби у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Копотієнко Олександру Андріївну відкрити виконавче провадження щодо виконання ухвали Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 20 березня 2025 року по справі № 390/570/25.

В обґрунтування поданої скарги представник скаржниці зазначила, що ОСОБА_1 звернулась до Кіровоградського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: Фермерське господарство «АГРО НИВА 2017», Товариство з обмеженою відповідальністю «НИВА 2010», про визнання спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя. Ухвалою суду від 20.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 390/570/25. Разом з позовною заявою подана заява про забезпечення позову. 20 березня 2025 року суддею Кіровоградського районного суду Кіровоградської області Квітка О.О. заяву про забезпечення позову задоволено частково. Вирішено забезпечити позов шляхом заборони відповідачу ОСОБА_2 та іншим фізичним та юридичним особам, у т.ч. органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, вчиняти будь-які дії щодо предмету спору, а саме: продаж, обмін, передача у заставу чи іншим шляхом розпоряджатися майном, яке належить ОСОБА_2 .. У вказаній ухвалі встановлено спосіб виконання ухвали, а саме: копію ухвали направити до Кропивницького відділу державної виконавчої служби у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (25006, м. Кропивницький, вул. Преображенська, б.2), для виконання. Також ОСОБА_1 самостійно звернулась до Кропивницького ВДВС у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Одеса), написала заяву та надала до виконання копію ухвали 20 березня 2025 р. 06.04.2025 через Укрпошту ОСОБА_1 отримала повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, яке підписане державним виконавцем Кропивницького ВДВС у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Копотієнко Олександрою Андріївною. Підстава повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання зазначена п. 9 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження».

Скаржниця із діями державного виконавця не згодна та вважає такі дії незаконними, оскільки ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження. Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції. У справі «Войтенко проти України» (рішення від 29 червня 2004 року) Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1. Належним доказом вжиття усіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дій, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дій, що є недопустимим з огляду на положення статті 129-1 Конституції України щодо обов`язковості судових рішень (постанова Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 619/562/18 (провадження № 61-39095св18), постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 2-15/2003 (провадження № 61- 13346св19).

Більш того, протиправні дії державного виконавця Копотієнко О.А. призвели до того, що ОСОБА_2 встиг відчужити частину майна, що є предметом спору по справі № 390/570/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя. В тому числі, ОСОБА_2 відчужено:

- частку у статутному капіталі ОСОБА_2 у Фермерському

господарстві «АГРО НИВА 2017», ;

- частку у статутному капіталі ОСОБА_2 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «НИВА-2010», ;

- частину земельних ділянок.

25.04.2025 від державного виконавця Копотієнко О.А. надійшов відзив на скаргу, в якому зокрема, зазначено, що 28.03.2025 державним виконавцем, керуючись п.9 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, так як згідно з ЗУ «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виконавчий документ не підлягає виконанню органами ДВС. Посилаючись на ст.4, 10, 31-1 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.56 ЗУ «Про виконавче провадження» зазначає, що накладення заборони щодо відчуження майна реєструється в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій та реєстрі для реєстрації заборон відчуження нерухомого та рухомого майна, арештів накладених на майно судами, слідчими органами, і реєстрації зняття таких заборон та арештів. Державний виконавець відповідно до Закону накладає тільки арешт на майно, а не заборону на нерухоме майно, та наділений повноваженнями тільки в частині накладення/зняття арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень, а тому в задоволенні скарги просить відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні скаржниця ОСОБА_1 скаргу підтримала з мотивів, викладених у скарзі, та просили суд скаргу задовольнити. Також зазначила, що з ухвалою суду про забезпечення позову звертатася і до нотаріуса, і до реєстратора вони теж відмовили.

Державний виконавець Копотієнко О.А. підтримала відзив на скаргу та наголосила, що державний виконавець відповідно до закону може лише накласти та зняти арешт. Накладення заборони щодо відчуження майна входить до компетенції інших органів.

Заслухавши пояснення, дослідивши подану скаргу та відзив на неї, матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що у провадженні Кропивницького районного суду Кіровоградської області перебуває цивільна справа № 390/570/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Фермерське господарство «АГРО НИВА 2017», Товариство з обмеженою відповідальністю «НИВА 2010», про визнання спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя. Ухвалою суду від 20.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Разом з позовною заявою подана заява про забезпечення позову. Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 20 березня 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено частково. Вирішено забезпечити позов шляхом заборони відповідачу ОСОБА_2 та іншим фізичним та юридичним особам, у т.ч. органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, вчиняти будь-які дії щодо предмету спору, а саме: продаж, обмін, передача у заставу чи іншим шляхом розпоряджатися майном, яке належить ОСОБА_2 .. У вказаній ухвалі зазаначено, що копію ухвали направити до Кропивницького відділу державної виконавчої служби у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) для виконання.

Відповідно до повідомлення № 7774/30.7-26/5 державного виконавця Кропивницького відділу ДВС у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Копотієнко О.А. від 28.03.2025 державним виконавцем, керуючись п.9 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання, так як згідно з ЗУ «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виконавчий документ не підлягає виконанню органами ДВС, яке отримано ОСОБА_1 06.04.2025, що підтверджується випискою з сайту Укрпошти.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» передбачено, що засобом юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

У справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби (п. 20 Постанови Пленуму).

Заборона вчиняти будь-які дії щодо предмету спору, а саме: продаж, обмін, передача у заставу чи іншим шляхом розпоряджатися майном, яке належить ОСОБА_2 , була накладена ухвалою суду на строк до закінчення розгляду справи по суті та виконання рішення суду в разі задоволення вимог позову з метою захисту прав сторін для запобігання реалізації спірного майна до остаточного вирішення його долі судом. Розгляд цивільної справи, згідно з чинним законодавством, закінчується набранням остаточного судового рішення законної сили і останньою стадією виконанням судового рішення, що є обов`язковим для усіх громадян, установ, державних органів України.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

У справі «Глоба проти України» (заява № 15729/07, §§ 26, 27) ЄСПЛ зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності. Суд також повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. також рішення від 07.06.2005 усправі «Фуклев проти України», заява № 71186/01, § 84).

Таким чином, установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів. Схожі правові висновки КГС ВС виклав у пункті 13 постанови від 30.08.2018 у справі № 916/4106/14 та підпункті 8.12 постанови від 25.09.2020 у справі № 924/315/17.

Відповідно до ч.5 ст.124, п.9 ч.3 ст.129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Зазначений принцип отримав подальше закріплення у нормах ЗУ «Про судоустрій» і процесуального законодавства: у КПКУ, ЦПКУ, КАСУ, ГПКУ.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Обов`язковий характер судового рішення, яке ухвалюється іменем України, підкреслює авторитет судової влади, оскільки жодне рішення інших органів не може прийматись іменем України. Вимога про ухвалення судових рішень іменем України випливає з теорії поділу влади, згідно з якою судова влада є гілкою державної влади України, а тому рішення судів є уособленням волевиявлення держави і, відповідно, їх виконання має бути гарантовано державою. Саме тому обов`язковість судових рішень забезпечується державою.

Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а судовий захист неможливо повноцінно здійснити без обов`язковості виконання судових рішень. Загальною Декларацією прав людини (ст. 8), Міжнародним Пактом про громадянські і політичні права (ст. 2), Конвенцією про захист прав і основоположних свобод людини (ст. 13) передбачено право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами у випадках порушення основних прав людини, наданих їй конституційними та законодавчими актами. Відповідно до рішення КСУ №3-рп/2003 від 3 січня 2003р. правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах, яке неможливе без виконання судового рішення в різних видах судочинства.

Таким чином, судове рішення - це офіційний документ суду юрисдикційного характеру, яким закінчується розгляд справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції або ВСУ, що є найважливішим актом правосуддя, прийнятим на захист прав і свобод людини, правопорядку та принципу верховенства права. Судові рішення, якими закінчується розгляд справи в судах, ухвалюються іменем України. Ухвалене іменем України судове рішення сприймається як воля держави, а вирок визнається засудженим як правова оцінка державою його діяння. Саме тому на бланку, де викладено остаточне судове рішення, обов`язково повинна мати місце державна символіка України, тобто герб і напис "Іменем України". При вирішенні в судовому процесі процесуальних питань, пов`язаних з підготовкою чи розглядом судових справ, приймаються рішення без ухвалення їх іменем України у формі окремого процесуального документа або їх суть викладається у протоколі (журналі) судового засідання. Зазначені "проміжні" судові рішення (наприклад ухвала про призначення експертизи, про забезпечення позову, тощо) не ухвалюються іменем України, однак вони теж є обов`язковими.

Суть принципу обов`язковості судових рішень полягає в такому: а) судове рішення, що набрало законної сили, повинно виконуватись усіма суб`єктами, прав яких воно стосується; б) судове рішення, що набрало законної сили, є обов`язковим до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України; в) у випадку відмови від добровільного невиконання судового рішення воно може бути виконано компетентними органами в примусовому порядку.

За загальним правилом, судове рішення є обов`язковим з моменту набрання ним законної сили. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій, ВСУ набирають законної сили з моменту їх проголошення. Із зазначеного правила існують винятки. Зокрема, рішення в окремих випадках підлягає негайному виконанню до набрання ним законної сили (ч. 2 ст.534 КПК, ст.367 ЦПК, ст.256 КАС).

Виконання судових рішень в усіх видах судочинства є окремою та самостійною стадією провадження. Для цього існує інститут звернення судового рішення до виконання, якщо воно не виконано добровільно. Звернути рішення до виконання це звернутись до суду першої інстанції з клопотанням про видачу виконавчого документа. Крім того, в усіх видах судочинства існує інститут судового контролю, суть якого полягає в тому, що органи, які виконують судове рішення, повідомляють суд, що постановив судове рішення, про його виконання. Законодавство передбачає таку форму судового контролю за виконанням судового рішення, як оскарження до суду рішень, дій або бездіяльності посадових осіб виконавчої служби.

Умови й порядок виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначається приписами Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

За нормами статей 3, 5 до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом, тощо. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 1 ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» встановлено, що примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Отже, державний виконавець - це особа, на яку Законом покладено основну функцію з виконання судових рішень.

Проте, у цьому випадку, державний виконавець не виконала ухвалу про забезпечення позову про накладення заборони вчиняти будь-які дії щодо предмету спору, а саме: продаж, обмін, передача у заставу чи іншим шляхом розпоряджатися майном, яке належить ОСОБА_2 , та повернула виконавчий документ без прийняття до виконання, ухваливши неправомірне рішення, що є неприпустимим і може потягнути за собою порушення права позивача на захист його права в разі ухвалення судом рішення на його користь.

Розгляд справи про поділ майна подружжя триває, рішення у справі не проголошено.

Ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження (ст.157 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону № 1404-VIII строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

За змістом статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша цієї статті). Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої цієї статті). Виконавець під час здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції та інших осіб; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом (пункти 5, 6, 8, 15, 16 та 22 частини третьої цієї статті).

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону:1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законо. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (ст. 26 Закону № 1404-VIII).

Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01.07.2004 № 1952 та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011р. № 703.

У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 6-605цс16 зазначено: «Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Статтею 158 ЦПК України регламентовано порядок скасування заходів забезпечення позову. Так, питання про скасування заходів забезпечення позову розглядається у судовому засіданні за клопотанням зацікавленої особи, за результатом розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановлюється ухвала. Ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена. Відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову. В разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом девяноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. В такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Заходи забезпечення позову, вжиті судом, скасовуються судом .

Отже, повертаючи виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання, державний виконавець порушила вимоги ч.1 і п.1 ч.2 статті 18 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно з якої «виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобовязаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та у порядок, що встановлені виконавчим документом і цим Законом».

Статтею 3 ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» встановлено, що «Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом», а ст.4 цього ж Закону регламентовано Принципи діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців, серед яких принципи: верховенства права, законності, незалежності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, обов`язковості виконання рішень, диспозитивності.

Виходячи з вищевикладеного, із повідомлення про повернення виконавчого документу від 28.03.2025 державного виконавця Кропивницького ВДВС Копотієнко О.А. вбачається порушення державним виконавцем принципів законності, незалежності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, диспозитивності, обов`язковості виконання рішень, внаслідок чого відповідач набув можливості скористатися відсутністю заборони на продаж нерухомого майна та вчинити неправомірні дії з реалізації спірного майна.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення скарги в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 259, 447, 450, 451 ЦПК України, суд

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Бабіна Карина Олегівна, на дії державного виконавця Кропивницького відділу ДВС у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Копотієнко Олександри Андріївни - задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Кропивницького відділу державної виконавчої служби у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Копотієнко Олександри Андріївни в частині невідкриття виконавчого провадження на виконання ухвали Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 20 березня 2025 року по справі № 390/570/25.

Зобов`язати державного виконавця Кропивницького відділу державної виконавчої служби у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Копотієнко Олександру Андріївну відкрити виконавче провадження щодо виконання ухвали Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 20 березня 2025 року по справі № 390/570/25.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Кропивницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя О.О.Квітка