ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 травня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/7686/24

Головуючий у першій інстанції Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/731/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Чернігівська міська рада, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

У С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Чернігівської міської ради, ОСОБА_2 , в якому просила визначити їй додатковий строк у три місяці з дня набрання рішення суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 .

Мотивуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що померла ОСОБА_3 є її сестрою, яка заповітом від 23 липня 2003 року заповіла їй все належне майно. До складу спадщини увійшла квартира АДРЕСА_1 . Позивачка зазначала, що на момент смерті сестри не знала про існування заповіту, складеного на її ім`я, оскільки була обізнана про те, що спадкодавиця за життя склала 10 березня 2022 року заповіт на ім`я ОСОБА_2 , який не був нотаріально посвідчений. Під час апеляційного розгляду справи № 750/4986/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту дійсним їй стало відомо про існування заповіту, складеного щодо позивачки. Оскільки заповіт від 10 березня 2022 року на користь ОСОБА_2 є недійсним, ОСОБА_1 вважала, що дійсним є заповіт, складений на її користь 23 липня 2003 року. Маючи на меті отримати спадщину після смерті ОСОБА_3 , позивачка звернулася із заявою до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Музики Л.І, проте отримала відмову у прийнятті заяви у зв`язку із пропуском встановленого законодавством шестимісячного строку для прийняття спадщини, що зумовило звернення з цим позовом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позов.

Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновку суду першої інстанції про недоведеність ОСОБА_1 поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини. Скаржниця зазначає, що строк для прийняття спадщини нею пропущено через необізнаність про існування заповіту на її користь, що є поважною причиною пропуску визначеного законом строку.

Наголошує на тому, що не знала про існування заповіту, а нотаріус, порушуючи положення ЗУ «Про нотаріат», пункту 2.2 глави 9, пунктів 2.2, 3.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, про нього не повідомив, не вчинив дій для розшуку спадкоємця, зокрема, й засобами публічного оголошення або повідомлення у пресі, якщо йому було відомо місце проживання або місце роботи спадкодавця.

У наданому відзиві Чернігівська міська рада, не погодившись з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Обгрунтовуючи доводи відзиву, сторона відповідача зазначає про те, що твердження ОСОБА_1 щодо її необізнаності про існування заповіту суперечать матеріалам справ № 750/4986/22, №750/2093/24. Зокрема, у матеріалах справи № 750/4986/22 міститься інформація щодо заповіту, складеного щодо скаржниці. У матеріалах цієї справи наявна заява ОСОБА_1 , засвідчена нотаріусом нотаріального округу м. Самари, в якій позивачка підтверджує факти і обставини, викладені у позовній заяві, позов визнає, проти його задоволення не заперечує. Під час розгляду справи № 750/2093/24 ОСОБА_2 та допитані в якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 одностайно стверджували, що ОСОБА_1 була обізнана про існування заповіту, складеного на її ім`я.

Відповідач вважає, що матеріали справ № 750/4986/22 і №750/2093/24 свідчать про те, що ОСОБА_1 мала можливість у встановленому порядку подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, оскільки безпосередньо перебувала на території м. Чернігова і виїхала з України у середині квітня 2022 року після припинення активних бойових дій на території м. Чернігова та відновлення життєдіяльності міста.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представників позивачки та Чернігівської міської ради, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не подано до суду ані постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, ані доказів її звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за місцем знаходження нерухомого майна в установленому законодавством України порядку.

Районний суд указав, що заява ОСОБА_1 Чернігівському нотаріальному округу, посвідчена нотаріусом Волжського району Самарської області, РФ, не може підтверджувати факт прийняття спадкоємцем спадщини у визначеному законодавством України порядку, оскільки держава Україна вийшла з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (а.с. 65).

Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Музикою Л.І. заведено спадкову справу № 23/2022 (а.с. 51-86).

Як свідчать матеріали спадкової справи, за життя 23 липня 2003 року ОСОБА_3 складено заповіт, за яким остання все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, у тому числі належну їй на праві приватної власності квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_2 , заповіла сестрі ОСОБА_1 . Заповіт посвідчено державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Анікейчик О.Н., зареєстровано в реєстрі за № 1-1381 (а.с. 64).

10 березня 2022 року ОСОБА_3 у простій письмовій формі склала заповіт, згідно з яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що за законом матиме право, у тому числі належну на праві приватної власності квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_2 заповіла ОСОБА_2 (а.с. 69).

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати дійсним заповіт, складений в м. Чернігові 10 березня 2022 року ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у Російській Федерації, м. Самарі, мешкала в АДРЕСА_2 , засвідчений її підписом, за яким вона заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося ОСОБА_2 (а.с. 115-117). Зі змісту цього позову вбачається, що спадкоємці першої черги за законом у ОСОБА_3 відсутні, спадкоємицею другої черги є рідна сестра померлої відповідачка по справі ОСОБА_1 . Сестра приїжджала до спадкодавці десь у січні 2022 року, а виїхати змогла лише десь 12-13 квітня 2022 року. Раніше заповіт був складний на користь ОСОБА_1

ОСОБА_1 скерувала до Деснянського районного суду м. Чернігова заяву від 23 вересня 2022 року, що посвідчена нотаріусом м. Самара за реєстровим № 63/115-ц/63-2022-4-556, в якій зазначила, що їй відомо про наявність справи за позовом ОСОБА_2 до неї про визнання заповіту, складеного 15 березня 2022 року її рідною сестрою ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , дійсним. Позовні вимоги ОСОБА_2 їй відомі. Вона, ОСОБА_1 підтверджує факти та обставини, викладені у позові. Позов визнає, проти його задоволення не заперечує (а.с. 168).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 червня 2023 року у справі № 750/4986/22 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту дійсним. Визнано дійсним заповіт, складений у м. Чернігові 10 березня 2022 року ОСОБА_3 , за яким усе належне майно вона заповіла ОСОБА_2 (а.с. 76-80).

05 вересня 2023 року ОСОБА_2 звернулася із заявою до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Постановою приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Музики Л.І. від 05 вересня 2023 року відмовлено ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії: видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що входить до спадкової маси після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с. 84-86).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 16 січня 2024 року, яка набрала законної сили, у справі № 750/4986/22, скасовано рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 червня 2023 року. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту дійсним відмовлено (а.с. 15-19).

У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до Чернігівської міської ради, в якому просила визнати дійсним заповіт, складений в м. Чернігові 10 березня 2022 року ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у Російській Федерації, місті Самарі, яка мешкала в АДРЕСА_2 , засвідчений її підписом, за яким вона заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося ОСОБА_2 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 червня 2024 року у справі № 750/2093/24, яке набрало законної сили 12 липня 2024 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Чернігівської міської ради про визнання заповіту дійсним (а.с. 125-127).

Звернувшись у травні 2024 року з позовом про визначення додаткового строку для надання заяви про прийняття спадщини, ОСОБА_1 указувала на те, що строк про прийняття спадщини пропущений нею з поважних причин через необізнаність про існування заповіту, складеного на її користь.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях; 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна (ч. 1, 2 ст. 1221 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проживає за межами України та є громадянкою Російської Федерації, бажає прийняти спадщину після смерті сестри ОСОБА_3 , що складається з квартири АДРЕСА_1 .

Іноземний елемент у спадкуванні може виражатися в одній з таких трьох ознак: 1) спадкодавець або спадкоємець є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; 2) спадщина знаходиться на території іноземної держави; 3) юридичний факт, який створює, змінює чи припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (наприклад, смерть спадкодавця на території іншої держави чи народження дитини, спадкові права якої захищалися до її народження в іншій державі, тощо).

За наявності хоча б однієї із вказаних ознак, до відносин спадкування будуть застосовуватися положення Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до ст. 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

Крім норм Закону України «Про міжнародне приватне право», спадкування з іноземним елементом може регулюватись нормами міжнародних договорів. Таким міжнародним договором була Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписана від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікована Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (далі - Конвенція).

01 грудня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року».

З огляду на те, що ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації, тобто іноземним елементом у спадкуванні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що до відносин спадкування мають застосовуватися положення Закону України «Про міжнародне приватне право» та норми ЦК України.

Ураховуючи норми права, які регулюють спірні відносин, апеляційний суд погожується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 повинна була звернутись із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем знаходження нерухомого майна.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 у нотаріуса Волжського району Самарської області, РФ, посвідчила заяву про прийняття спадщини після смерті її сестри ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку адресувала Чернігівському міському нотаріальному округу, Україна.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що наведена заява ОСОБА_1 Чернігівському нотаріальному округу, посвідчена нотаріусом Волжського району Самарської області, РФ, не може підтверджувати факт прийняття спадкоємцем спадщини у визначеному законодавством України порядку, оскільки держава Україна вийшла з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Водночас необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Це відповідає чисельній практиці Верховного Суду, яка знайшла відображення в постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку, визначеного ч. 1 ст. 1270 ЦК України, ОСОБА_1 посилалась на необізнаність про існування заповіту, складеного на її ім`я.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що про існування заповіту від 23 липня 2003 року, складеного сестрою на її користь, позивачка дізналася під час апеляційного розгляду справи № 750/4986/22, з огляду на наступне.

22 серпня 2022 року (згідно з відбитком штампу районного суду) Пінчук Н.М. звернулась до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати дійсним заповіт, складений в м. Чернігові 10 березня 2022 року ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у Російській Федерації, м. Самарі, мешкала в АДРЕСА_2 , засвідчений її підписом, за яким вона заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося ОСОБА_2 .

У позовній заяві ОСОБА_2 указувала про те, що спадкоємцем другої черги після смерті ОСОБА_3 є її рідна сестра громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 , яка приїжджала до спадкодавиці десь в січні місяці 2022 року, а виїхати змогла лише десь 12-13 квітня 2022 року. ОСОБА_2 у позові зазначала, що раніше заповіт було складено на користь сестри, яка є відповідачкою по справі. Про те, що спадкодавиця мала намір і склала заповіт на ім`я ОСОБА_2 , сестра померлої знала і проти цього не заперечувала. У цей час вона була в м. Чернігові. На спадок вона не претендувала і казала, що більше приїжджати до м. Чернігів не буде.

23 вересня 2022 року ОСОБА_1 скерувала до Деснянського районного суду м. Чернігова заяву, в якій підтвердила, що їй відомо про розгляд в суді справи за позовом ОСОБА_2 до неї про визнання заповіту, складеного 10 березня 2022 рідної сестри ОСОБА_3 , дійсним. Зазначила, що позовні вимоги, викладені позивачкою, ОСОБА_1 відомі. ОСОБА_1 підтвердила також факти і обставини, викладені в позовній заяві. Позов визнала, проти його задволення не заперечувала, просила розглянути справу без її відома. Указану заяву посвідчену нотаріусом нотаріального округу м. Самара Самарської області, РФ.

Колегія суддів приходить до переконання, що станом на вересень 2022 року ОСОБА_1 було достеменно відомо про існування заповіту, складеного на її ім`я, оскільки про це зазначено у позові ОСОБА_2 , в якому ОСОБА_1 була відповідачкою. Наведене підтверджено нею у заяві від 23 вересня 2022 року, направленій Деснянському районному суду м. Чернігова. Підтвердивши факти і обставини, викладені ОСОБА_2 у позовній заяві про визнання заповіту дійсним, зміст якої свідчить про існування заповіту на користь ОСОБА_1 , скаржниця звернулася з цим позовом лише у травні 2024 року, тобто через два роки після отримання зазначеної інформації.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Оскільки позивачка була обізнана про існування справи за позовом ОСОБА_2 до неї про визнання заповіту дійсним, ознайомлена зі змістом позовної заяви, в якій йшлось про наявність заповіту, складеного на її ім`я, позовні вимоги ОСОБА_2 визнавала, тобто на спадщину після смерті ОСОБА_3 не претендувала, апеляційний суд вважає, що посилання ОСОБА_1 на необізнаність про існування заповіту, складеного сестрою на її користь, як підставу для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, є суперечливою і недобросовісною поведінкою. Із цим позовом ОСОБА_1 звернулася у травні 2024 року, тобто фактично після остаточного вирішення в судовому порядку позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту дійсним (справа № 750/4986/22) та позову ОСОБА_2 до Чернігівської міської ради, третя особа ОСОБА_6 , про визнання заповіту дійсним (справа № 750/2093/24).

Позивачка зазначила, що зверталася до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Музики Л.І. із заявою про прийняття спадщини, проте отримала відмову у прийнятті заяви у зв`язку з пропуском встановленого законодавством шестимісячного строку для її прийняття. Доказів звернення до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Музики Л.І. ОСОБА_1 не надано. Матеріали спадкової справи № 23/2022, заведеної приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Музикою Л.І., заяви скаржниці про прийняття спадщини після смерті сестри не містять.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, обґрунтовано виходив з того, що позивачкою не надано ані постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, ані доказів її звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за місцем знаходження нерухомого майна в установленому законодавством України порядку.

Посилання скаржниці на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду України від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/1, апеляційним судом відхиляються. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 відступила від висновків, викладених, у тому числі і у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019року у справі № 565/1145/17, відповідно до яких незнання про заповіт та відсутність повідомлення нотаріуса із закликом до спадкування є поважною причиною для визначення спадкоємцю за заповітом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Велика Палата Верховного Суду у наведеній постанові від 26 червня 2024 року дійшла висновку про те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте така необізнаність повинна ототожнюватися з незнанням спадкоємцем про його право на спадкування загалом; в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування. Обставини усвідомлення особою того, що вона має право на спадкування за законом, наприклад, на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, та невчинення нею жодних активних дій з прийняття спадщини та щодо встановлення спадкової маси не можуть обґрунтовувати поважність причин пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, про існування якого особа не знала. Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття/відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність у нього права на спадкування.

За обставинами цієї справи ОСОБА_1 є спадкоємцем майна померлої ОСОБА_3 за заповітом та за законом як спадкоємець другої черги. Спадкоємці першої черги після смерті ОСОБА_3 відсутні. Тож навіть у разі незнання про існування заповіту позивачка як спадкоємець за законом другої черги повинна була вчиняти активні дії подати заяву про прийняття спадщини у встановлений ЦК України строк. Проте, лише у травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась з цим позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення нотаріуса про заповіт не є підставою для задоволення позову, виходячи з наступного.

Статтею 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.

Відповідно до підпункту 2.2 пункту 2 та підпункту 3.2 пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту, крім випадків, передбачених підпунктом 2.6 цього пункту. Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття.

Отже, наведеними правилами передбачено обов`язок нотаріуса після заведення спадкової справи перевіряти наявність заповіту, вчиняти дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому/їй є відомим, а також право зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. До того ж, з метою дотримання строку для прийняття спадщини нотаріус повинен роз`яснити спадкоємцям, які звернулися з приводу такої спадщини, право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття. Наведені правила не передбачають для нотаріуса обов`язку у всіх випадках подавати оголошення у пресі про відкриття спадщини та закликання до спадкування; нотаріус не повинен здійснювати розшук спадкоємців, місце проживання яких йому не є відомим. Так само за чинною на момент виникнення спірних правовідносин редакцією Порядку й обов`язок роз`яснити право подати заяву про прийняття спадщини або відмову від неї поширюється на тих спадкоємців, які звернулися до такого нотаріуса з приводу спадщини, що відкрилася.

Неповідомлення нотаріусом Кузьміну Т.І. про наявність заповіту, складеного на її ім`я, не може слугувати підставою для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , оскільки позивачка знала про смерть сестри, була обізнана про існування заповіту, складеного спадкодавицею на її користь, та про відсутність спадкоємців першої черги за законом, проте не проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Отже, маючи на меті реалізувати спадкові права, скаржниця мала обов`язок звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк. Тож за наведених обставин невчинення нотаріусом певних дій стосовно позивачки саме собою не створило їй перешкод у прийнятті спадщини та не унеможливлювало подання нею заяви про прийняття спадщини у строк, визначений ст.1270 ЦК України.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла до переконання, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Доводи апеляційної скарги цього висновку суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 січня 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 травня 2025 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова