Провадження № 2/686/1072/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого судді Палінчака О.М.,

при секретарі Цибульській Г.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

озглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, -

встановив:

05 вересня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач мотивував тим, що в березні 2024 року відповідач почав на власній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , будівництво нежитлового приміщення. Під час будівництва відповідачем незаконно було переміщено на земельну ділянку ОСОБА_1 ґрунт та щебінь, будівельною технікою відповідача було пошкоджено тверде покриття заїзду. 23 березня 2024 року на ОСОБА_3 було складено протокол за порушення ст. 152 КУпАП, а 09.04.2024 року винесено постанову.

21 квітня 2024 року позивач викликав працівників поліції на місце будівництва ОСОБА_3 для складання протоколу у зв`язку з порушенням останнім ст. ст. 139, 152 КУпАП. Під час встановлення працівниками поліції обставин правопорушення, відповідач поводив себе зухвало, проявляючи відносно позивача протиправну поведінку (дрібне хуліганство), принижуючи його честь та гідність: відповідач сім разів обізвав позивача, застосовуючи нецензурну лайку, зачіпав маму позивача, двічі показував дулі всього 11 епізодів.

ОСОБА_4 зазначає, що вказаною протиправною поведінкою відповідача та приниженням честі та гідності йому було завдано моральної шкоди.

Також позивач зазначає, що 26 березня 2024 року ОСОБА_3 була допущена аналогічна поведінка, передбачена ст. ст. 296, 126 КК України, тому події 21 квітня 2024 року є фактично рецидивом з боку ОСОБА_3 .

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просив суд стягнути по 5 000 грн. 00 коп. відшкодування моральної шкоди за кожен епізод протиправної поведінки ОСОБА_3 , тобто всього 55 000 грн. 00 коп.; збитки, завдані протиправними діями ОСОБА_3 : 76 грн. 00 коп. за копіювання відео на диск, 87 грн. 00 коп. за копіювання позовної заяви та додатків до неї, 30 грн. 00 коп. за послуги банку з оплати судового збору, 1 211 грн. 20 коп. судового збору.

Ухвалою суду від 12 вересня 2024 року позов було залишено без руху.

Ухвалою суду від 27 вересня 2024 року у зв`язку з усуненням позивачем недоліків позову, по справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

27 листопада 2024 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій збільшив суму, заявлену ним як відшкодування завданої ОСОБА_3 моральної шкоди з 55 000 грн. 00 коп. до 199 400 грн. 00 коп. та в частині витрат, пов`язаних з відновленим порушеного права з 193 грн. 00 коп. до 223 грн. 00 коп. Отже, загальна ціна позову склала 198 623 грн. 00 коп. та 1 986 грн. 23 коп. судовий збір.

06 грудня 2024 року позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, вимоги якої були частково задоволенні ухвалою суду від 19 грудня 2024 року.

30 грудня 2024 року представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 подала до суду відзив на позов, у якому зазначила, що в березні 2024 року ОСОБА_3 було розпочато будівництво нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до містобудівних умов від 04.09.2023 року № 337. 21 квітня 2024 року ОСОБА_1 було викликано поліцію стосовно дій ОСОБА_3 , якими, на думку ОСОБА_1 відповідач вчинив адміністративне правопорушення передбачене статтями 139 та 152 КУпАП, а саме, забруднення дорожнього покриття. Проте, жодних постанов щодо вчинення відповідачем вищевказаного адміністративного правопорушення складено не було.

Також представник зауважує, що між позивачем і відповідачем до моменту початку будівництва останнім були дружні стосунки, вони були сусідами. Відповідач допомагав позивачу з технікою та організаційними моментами, коли ОСОБА_1 будував естакаду: надав можливість позивачу використати для цього його власну підстанцію.

Проте дані відносини різко погіршились після початку будівництва ОСОБА_3 нежитлового приміщення на своїй ділянці, ОСОБА_1 почав конфліктувати та постійно скаржитись на ОСОБА_3 .

Так, обставини однієї з конфліктних ситуацій були предметом дослідження у адміністративній справі Хмельницьким міськрайонним судом у справі № 686/17030/24 щодо притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за статтею 173 КУпАП: відповідно до постанови Хмельницького міськрайонного суду від 05.11.2024 року провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_3 за ст. 173 КУпАП було закрито.

Станом на сьогодні відсутні будь які рішення судів (вироки, ухвали, постанови), якими були встановленні факти протиправних дій ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 .

Разом з тим, ОСОБА_3 не вчинялось жодних дій щодо приниження честі та гідності позивача, вказані ОСОБА_1 в позовній заяві обставини нічим не підтверджуються, а є лише суб`єктивною думкою позивача, тому не можуть бути взяті до уваги судом. Докази, які надає позивач до позовної заяви не є очевидними та беззаперечними та такими що можуть підтвердити вчинення протиправних дій ОСОБА_3 по відношенню до позивача та спричинення йому моральної шкоди.

За змістом ст. 1167 ЦК України зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. А, оскільки ОСОБА_1 не довів фактів протиправної поведінки ОСОБА_3 , підстав для відшкодування моральної шкоди немає.

Отже, представник відповідача ОСОБА_2 просить суд відмовити у задоволення позову ОСОБА_1 та стягнути з нього на користь відповідача 10 000 грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу.

04 лютого 2025 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, а саме, про зобов`язання відповідача спростувати поширену ним недостовірну інформацію щодо позивача 21.04.2024 року в порядку, передбаченому ст. 277 ЦК України, та окрім заявлених, стягнути з відповідача додатково 1 211 грн. 20 коп. судового збору, сплаченого позивачем за збільшення позовних вимог.

04 лютого 2025 року ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, у якому повідомив, що з ОСОБА_3 у них не було дружніх відносин, останній йому нічого не допомагав. Також, додав копію постанови адміністративної комісії виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 09.04.2024 року № 14-МД, відповідно до якої ОСОБА_3 було притягнуто до відповідальності за ст. 152 КУпАП.

04 лютого 2025 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення судових витрат: просив стягнути з ОСОБА_3 додатково ще 635 грн. 60 коп. судового збору, сплаченого ним за подання заяви про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 04 лютого 2025 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

24 лютого 2025 року ОСОБА_1 подав до суду письмові пояснення по суті справи, у яких зазначив, окрім іншого, що відповідач ОСОБА_3 вчинив щодо позивача протиправні дії, які налічують 18 епізодів:

1.О 16:19:28 ОСОБА_3 запевнив працівників поліції, що ОСОБА_1 хворий на білу гарячку, рекомендував не звертати на нього уваги, чим завдав останньому моральної шкоди, яку позивач оцінив у 17 000 грн. 00 коп. (інформація-1)

2.О 16:19:50 ОСОБА_3 запевнив патрульних, що у ОСОБА_1 манія величі, тому, що він незаконно захопив міську землю і йому все мало, чим завдав останньому моральної шкоди, яку позивач оцінив у 2 000 грн. 00 коп. (інформація-2)

3.О 16:19:54 ОСОБА_3 повідомив патрульним, що ОСОБА_1 перебуває на лікуванні у психіатричній лікарні в с. Скаржинці Хмельницької області, маючи на увазі, що у ОСОБА_1 психічне захворювання, чим завдав останньому моральної шкоди, яку позивач оцінив у 17 000 грн. 00 коп. (інформація-3)

4.О 16:21:58 ОСОБА_3 повідомив працівникам поліції, що ОСОБА_1 майстер розповідати небилиці щодо законності заїзду на його територію та виносу ОСОБА_3 на нього болота, чим завдав останньому моральної шкоди, яку позивач оцінив у 2 000 грн. 00 коп. (інформація-4)

5.О 16:21:39 ОСОБА_3 повідомив патрульним, що заїзд не погоджений, що являється неправдивою інформацією, чим завдав останньому моральної шкоди, яку позивач оцінив у 3 000 грн. 00 коп. (інформація-5)

6.О 16:21:05 ОСОБА_3 повідомив патрульним, що ОСОБА_1 привласнив заїзд, при цьому обізвавши останнього Троцьким, чим завдав останньому моральної шкоди, яку позивач оцінив у 3 000 грн. 00 коп. (інформація-6)

7.О 16:21:45 ОСОБА_3 запевнив ОСОБА_1 та працівників поліції, що у позивача хвороба біла гарячка, тому він не хоче ОСОБА_1 слухати, чим завдав останньому моральної шкоди, яку позивач оцінив у 17 000 грн. 00 коп. (інформація-7)

8.О 16:22:57 ОСОБА_3 звертався до позивача, використовуючи слово бл**ь, чим завдав останньому моральної шкоди, яку позивач оцінив у 3 000 грн. 00 коп. (інформація-8)

9.О 16:23:05 ОСОБА_3 в присутності працівників поліції обізвав ОСОБА_1 бл***ю та скотиною, чим завдав останньому моральної шкоди, яку позивач оцінив у 17 000 грн. 00 коп. (інформація-9)

10.При доведенні своєї правоти щодо огородження ділянки, ОСОБА_3 вкотре обізвав ОСОБА_1 бл***ю, потім повідомив позивачу, що він був в ци*і і по*і, коли ставився паркан, при чому позивач старший за відповідача на 10 років, чим завдав ОСОБА_1 моральної шкоди, яку позивач оцінив у 17 000 грн. 00 коп. (інформація-10)

11.О 16:23:14 ОСОБА_3 сказав ОСОБА_1 в присутності поліцейських «й*п твою мать», чим завдав останньому моральної шкоди, яку позивач оцінив у 20 000 грн. 40 коп. (інформація-11)

12.О 16:23:20 ОСОБА_3 в присутності працівників поліції зонову обізвав ОСОБА_1 бл**ь, чим завдав останньому моральної шкоди, яку позивач оцінив у 3 000 грн. 00 коп. (інформація-12)

13.О 16:23:24 ОСОБА_3 , проявляючи агресію, показав ОСОБА_1 дулю, чим завдав останньому моральної шкоди, яку позивач оцінив у 12 000 грн. 00 коп. (інформація-13)

14.О 16:23:26 ОСОБА_3 , проявляючи агресію, повторно показав ОСОБА_1 дулю, чим завдав останньому моральної шкоди, яку позивач оцінив у 12 000 грн. 00 коп. (інформація-14)

15.О 16:24:01-07 ОСОБА_3 погрожував перекопати заїзд, який на твердження позивача є законним, чим завдав останньому моральної шкоди, яку позивач оцінив у 2 000 грн. 00 коп. (інформація-15)

16.О 16:25:30 ОСОБА_3 запитав у працівників поліції : «Ви що не бачите, що воно неадекватне, складіть за цією обставиною протокол на нього», маючи на увазі ОСОБА_1 , чим завдав останньому моральної шкоди, яку позивач оцінив у 17 000 грн. 00 коп. (інформація-16)

17.О 16:25:10 ОСОБА_3 в присутності працівників поліції при спілкуванні з ОСОБА_1 обізвав останнього тв***ю і сказав, що з такими не спілкується, чим завдав останньому моральної шкоди, яку позивач оцінив у 17 000 грн. 00 коп. (інформація-17)

18.О 16:26:12 ОСОБА_3 в присутності працівників поліції обізвав ОСОБА_1 «жовтокарточником», чим завдав останньому моральної шкоди, яку позивач оцінив у 17 000 грн. 00 коп. (інформація-18)

Всього, за 18 епізодів ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди на суму 198 400 грн. 00 коп.

26 лютого 2025 року ОСОБА_1 подав до суду письмові пояснення до заяви про збільшення позовних вимог, у якій просить суд зобов`язати ОСОБА_3 спростувати розповсюджену ним недостовірну інформацію щодо позивача 21 квітня 2024 року у той же спосіб, в який вона була поширена, тобто в присутності патрульних поліцейських в їх сукупності чи окремо при кожному з них, шляхом повідомлення, що ОСОБА_1 не являється:

-хворим на білу гарячку,

-що він законно облаштував заїзд,

-що у нього немає манії величі,

-що він не перебуває на лікуванні в психіатричній лікарні в с. Скаржинці, є психічно здоровим,

-що він не схильний розповідати небилиці, не є брехуном,

-повідомити, що заїзд погоджений та законний, не привласнений позивачем,

-що він не є Троцьким, а є ОСОБА_1 ,

-визнати, що позивач не хворіє на білу гарячку, не є хронічним алкоголіком,

-визнати, що позивач не бл**ь і не скотина, а нормальна людина,

-визнати, що позивач не «воно», а «він»,

-визнати, що позивач абсолютно адекватний,

-визнати, що позивач не тв**ь, що тв**і бігають у лісі на чотирьох ногах, а позивач нормальна людина,

-визнати, що позивач не «жовтокарточник», у нього немає розумової відсталості, а він здорова людина при ясній пам`яті та здоровому глузді,

-визнати, що все сказане є плодом фантазій відповідача, неприязних стосунків та не відповідає дійсності.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі.

Представниця відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Заслухавши пояснення позивача та представниці відповідача, дослідивши наданні докази, суд приходить до наступних висновків.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначив, що 21 квітня 2024 року у АДРЕСА_1 , в період часу з 16:00 до 17:00 в присутності трьох працівників поліції, відповідач ОСОБА_3 поводив себе зухвало, проявляючи відносно позивача протиправну поведінку (дрібне хуліганство), чим завдав останньому моральної шкоди

Позивач оцінив завдану йому моральну шкоду у розмірі 199 400 грн. 00 коп., яку, разом з витратами на відновлення порушеного права в сумі 223 грн. 00 коп. та судовим збором в сумі 1 986 грн. 23 коп. просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 .

Отже, для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина у заподіянні шкоди, про що зазначено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Тож при зверненні з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З аналізу зазначених положень, вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки, а обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог норм ЦПК України позивач повинен довести обставини, на які він посилається в позовній заяві, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач ОСОБА_1 обґрунтовує вимогу про відшкодування завданої йому відповідачем моральної шкоди в тому числі фактом неправомірної поведінки відповідача, а саме, вчиненням останнім дрібного хуліганства.

Відповідно до ст. 173 КУпАП дрібне хуліганство, тобто нецензурна лайка в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян, - тягне за собою накладення штрафу від трьох до семи неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від сорока до шістдесяти годин, або виправні роботина строк від одного до двох місяців з відрахуванням двадцяти процентів заробітку, або адміністративний арешт на строк до п`ятнадцяти діб.

Згідно наданого позивачем відеозапису події 21 квітня 2024 року, неправомірні дії (на думку позивача) ОСОБА_3 вчинялись у присутності трьох працівників поліції, проте суду не надано доказів притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення (дрібного хуліганства), відповідальність за яке передбачена ст. 173 КУпАП.

Отже, ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факту неправомірної поведінки відповідача ОСОБА_3 21 квітня 2024 року що є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з відсутністю складу цивільного правопорушення відповідачем.

Щодо вимоги про спростування недостовірної інформації.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 3 Конституції України, статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його честі і гідності. Честь і гідність фізичної особи є недоторканними. У разі порушення цих прав фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі і гідності.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.

Суд наголошує на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність.

Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні брати до уваги, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доведення достовірності оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у контексті є оціночними судженнями, з огляду на вжиті слова, вирази та мовно-стилістичні засоби.

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки інформації чи ідей, які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає демократичного суспільства (Карпюк та інші проти України, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

У рішенні ЄСПЛ «Лінгенс проти Австрії» суд також розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Отже, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У даній справі позивач ОСОБА_1 довів у суді публічне поширення відповідачем ОСОБА_3 спірної інформації (у присутності: поліцейського взводу № 2 роти № 2 батальйону патрульної поліції з обслуговування Кам`янець-Подільського району управління патрульної поліції в Хмельницькій області ДПП капрала поліції Панчишена Андрія Руслановича, поліцейського взводу № 2 роти № 1 батальйону патрульної поліції з обслуговування Кам`янець-Подільського району управління патрульної поліції в Хмельницькій області ДПП старшого лейтенанта поліції Оксанюка Ігора Володимировича, інспектора взводу № 2 роти № 1 батальйону патрульної поліції з обслуговування Кам`янець-Подільського району управління патрульної поліції в Хмельницькій області ДПП лейтенанта поліції Мереки Катерини Костянтинівни).

Разом з тим, досліджуючи та надаючи оцінку поширеній відповідачем ОСОБА_3 інформації суд дійшов висновку, що спірна інформація не може бути визнана недостовірною та спростована.

В інформації-1, інформації-2, інформації-3, інформації-4, інформації-6, інформації-7, інформації-16, інформації-18 висловлена суб`єктивна думка позивача, при цьому застосовано образливу характеристику стосовно позивача.

В інформації-5 висловлена суб`єктивна думка відповідача.

В інформації-8, інформації-9, інформації-11, інформації-12 наявне ненормативне висловлювання, не адресоване конкретно до позивача.

В інформації-10 наявний лише вислів, який означає, що позивач «ще не родився».

В інформацї-13, інформації-14 позивач показав жест, що в контексті означає «ні»/«нічого».

В інформації-15 міститься сарказм.

В Інформації-17 наявне звернення, висловлення думки/переконання та образа у бік позивача.

Поширюючи спірну інформацію відповідач ОСОБА_3 застосовує висловлювання, які є вираженням суб`єктивної думки, поглядів та припущень, критикує і надає власну оцінку діям і поведінці позивача, що загалом має характер оціночних суджень, які не підлягають спростуванню.

У переважній більшості поширена відповідачем спірна інформація хоч і містить елементи провокативного характеру, однак її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій, і лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.

З урахуванням обставин справи та контексту всієї поширеної інформації щодо позивача, поширена інформація не містить безспірних тверджень про достовірні факти, а ґрунтується на інформації, що містить оціночні судження і стосується критики особи та дій позивача.

При цьому не можуть бути спростовані думки, які виражені мовними засобами, зокрема, вживанням гіпербол, алегорій, сатири і за формою є брутальними.

Разом з тим, суд звертає увагу, що згідно наданого позивачем відеозапису події 21 квітня 2024 року, і сам позивач допускав нецензурні висловлювання (та висловлювання своїх оціночних суджень відносно відповідача ОСОБА_3 (час на відео 16:23:29).

Отже, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 не довів факт поширення про нього відповідачем ОСОБА_3 недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині визнання інформації недостовірною.

Відсутність підстав для визнання оспорюваної інформації недостовірною виключає необхідність спростування поширеної інформації.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 32, 34, 68 Конституції України, ст.ст. 11, 23, 15, 16, 201, 277, 197, 299 ЦК України, Законом України «Про інформацію», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 247, 259, 263-265, 280, 281, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 02 травня 2025 року.

Суддя: О.М. Палінчак