Справа № 465/1913/25
Провадження 2/465/2219/25
РІШЕННЯ

Іменем України

05.05.2025 м.Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі головуючої судді Кушнір Б.Б., за участю секретаря судового засідання Швед О.Р., представника позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивачки ОСОБА_3 (далі також позивач), адвокат Кохана О.О., звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 (далі також відповідач) про поділ майна подружжя, в якому після подання заяви уточнення позовних вимог, просить визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири загальною площею 65,6 кв.м., житловою площею 41,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ; виділити автомобіль марки «Ford Focus», номер кузова НОМЕР_1 , 2015 року випуску, ОСОБА_4 , стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя грошову компенсацію 1/2 частину коштів вартості автомобіля «Ford Focus», номер кузова НОМЕР_1 , 2015 року випуску, в сумі 152 075 гривень; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесенні позивачем, пов`язані з розглядом даної справи, а також вирішити питання повернення ОСОБА_3 надмірно сплачений судовий збір при подачі позову до суду, про що винести відповідну ухвалу суду.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 13.06.2015 між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб, який 02.02.2022 рішенням Франківського районного суду м. Львова в справі № 465/7067/21 розірваний.

У шлюбі народилась донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час перебування в шлюбі подружжям було придбано та зареєстровано за відповідачем квартиру загальною площею 65,6 кв.м., житловою площею 41,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль марки «Ford Focus», номер кузова НОМЕР_1 , 2015 року випуску, а також відкрито валютний банківський рахунок (USD - долар США), відкритий 05.10.2020, в період перебування у шлюбі на ім`я відповідача у Публічному акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» НОМЕР_2 , де станом на 22.06.2021 залишок в іноземній валюті складав 23 270,43 USD.

Оскільки вказане нерухоме мано квартира, рухоме майно автомобіль та грошові кошти, які знаходяться на рахунку, відритому на ім`я відповідача, були придбані в шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, правочини вчинялися в інтересах сім`ї, а відповідач добровільно не бажає здійснити поділ спільного сумісного майна, а тому позивач змущений звернутись до суду із даним позовом.

Ухвалою судді від 10.03.2025 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

02.04.2025 від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що відповідач підтверджує, що квартира загальною площею 65,6 кв.м., житловою площею 41,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , придбана у період шлюбу сторін та зареєстрована на ім`я відповідача, є об`єктом спільної сумісної власності. Автомобіль марки «Ford Focus», номер кузова НОМЕР_1 , 2015 року випуску, був придбаний у період шлюбу сторін та зареєстрований на ім`я відповідача. Відповідач не заперечує щодо виділення вказаного автомобіля у його власність у порядку поділу майна подружжя та не заперечує щодо сплати компенсації. Натомість відповідач не погоджується з оцінкою вказаного автомобіля та сумою компенсації, заявленою позивачкою. Крім цього, зазначає, що відповідач здійснює підприємницьку діяльність та з 21.05.2013 зареєстрований як фізична особа-підприємець на спрощений системі оподаткування третьої групи. Вказаний рахунок, на який посилається позивачка, є валютним розрахунковим рахунком фізичної особи-підприємця, який відповідач використовує у своїй підприємницькій діяльності. Відтак зазначає, що такі кошти від здійснення підприємницької діяльності не можуть бути предметом поділу між сторонами.

Ухвалою суду від 04.04.2025 відкладено підготовче судове засідання та про дату, час та місце проведення наступного засідання повідомлено сторін.

16.04.2025 через підсистему «Електронний суд» представник відповідача подала суду копію звіту про оцінку майна, здійсненого ФОП ОСОБА_6 від 27.03.2025.

25.04.2025 представник позивача подала через канцелярію суду заяву про уточнення позовних вимог. До заяви долучила докази надіслання такої заяви відповідачу.

Ухвалою суду від 28.04.2025 клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів задоволено.

Ухвалою суду від 29.04.2025 заяву представника позивача ОСОБА_3 , адвоката Коханої Оксани Олександрівни, в порядку ст.49 ЦПК України про уточнення позовних вимог прийнято до розгляду.

У підготовчому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача уточненні позовні вимоги підтримала та просить такий позов задовольнити.

Представник відповідач у підготовчому засіданні уточнені позовні вимоги визнала, не заперечує проти задоволення даного позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

За таких обставин, зважаючи на те, що сторона відповідача визнала уточненні позовні вимоги, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення у підготовчому засіданні.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом установлено, що 13.06.2015 між сторонами було укладено шлюб, який зареєстрований Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції за актовим записом № 304.

Від шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Франківського районного суду м. Львовавід 02.02.2022 у справі № 465/7067/21 шлюб між сторонами розірвано.

Перебуваючи у шлюбі сторони набули спільне майно, а саме квартиру загальною площею 65,6 кв.м., житловою площею 41,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Ford Focus», номер кузова НОМЕР_1 , 2015 року випуску, які зареєстровані за відповідачем.

Дані факти сторонами не заперечуються.

Згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Вказані обставини сторони визнають, що зазначено у заявах, відзиві по суті справи також у підготовчому засіданні представниками сторін. Отже, спірна квартира та транспортний засіб, придбані сторонами за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За статями 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи.

Згідно з приписами частини 3статті 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу майно є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами частини 2 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в шлюбі неодноразово була предметом розгляду Верховним Судом та практика вирішення зазначеного питання є сталою.

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне.

Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (п. 44) зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У постанові Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 462/518/18, суд дійшов наступного висновку, що факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Дійсна вартість майна визначається відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» встановлено, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Окрім того, вартість майна визначається відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

За статтею 3 зазначеного Закону незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання.

Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна.

Документ, який підтверджує вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору це звіт про оцінку майна (стаття 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»). Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

До матеріалах справи стороною відповідача надано звіт №126_р-25 про оцінку транспортного засобу, здійсненого ФОП ОСОБА_6 від 27.03.2025, який є повним, чітким, послідовним, не містить розбіжностей, проведений за точною ідентифікацією автомобіля сторін, з врахуванням результатами експертного обстеження - 27.03.2025, та в цінах на час завершення - 27.03.2024, та дана оцінка повністю узгоджується з іншими матеріалами справи та не заперечується сторонами у справі.

Відтак, вартість спірного автомобіля відповідно до висновку експерта, становить 304 150 грн., а відповідно 1/2 вартості автомобіля - 152 075 гривень.

Частки сторін у праві спільної сумісної власності є рівними, оскільки іншої домовленості між подружжям не встановлено і підстав відступлення від засади рівності часток подружжя сторони не зазначали.

Отже, грошова компенсація частки позивача у праві спільної сумісної власності на рухоме майно подружжя становить 152 075 гривень.

Крім цього, квартира загальною площею 65,6 кв.м., житловою площею 41,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , набута сторонами під час шлюбу - по договору купівлі-продажу від 22.10.2019, а відтак вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та підлягає поділу, що також і не заперечується сторонами у справі.

В силу прямої норми закону передбачено, що частки сторін є рівними, а поділ спільної сумісної власності подружжя має відбуватись шляхом поділу вищезазначеної квартири порівну за кожним.

Згідно з п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

25 травня 2022 року Верховний суд в рамках справи № 675/2136/19 (провадження № 61-2251св22) дослідив питання визнанням позову. Визнання позову відповідачем - це безумовне погодження задовольнити матеріально-правову вимогу позивача в тому вигляді, в якому вона міститься у позовній заяві.

У разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. (абз. 2 п. 4 Постанови пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року за № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»).

У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад, відповідач визнає безпідставний позов) або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (наприклад, малолітніх або недієздатних), суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (п.24 постанови Пленуму ВС України «Про застосування норм цивільного процесуальногозаконодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2).

Враховуючи, що відповідач визнає належність спірного майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, не заперечує щодо запропонованого позивачем варіанту поділу спільного майна подружжя, а також погоджується на сплату грошової компенсації частки позивачу у праві спільної сумісної власності на автомобіль подружжя у розмірі 152 075 гривень, тому суд доходить висновку про його поділ між сторонами даного майна, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні та за погодженням сторін.

Застосування такого порядку поділу спільного майна з урахуванням обставин даної справи забезпечить баланс прав та майнових інтересів сторін у спільному майні, створить умови для ефективної реалізації прав власника, а також забезпечить справедливу компенсацію втрати частки у праві спільної власності.

Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, та враховуючи, що визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, щодо необхідності задоволення уточненого позову повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Таким чином, при вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову даного характеру, тобто 7 570 гривень (50% від 15 140 гривень), решта 50 відсотків судового збору в сумі 7 570 гривень підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10-13, 19, 76, 77, 79, 80, 83, 89, 95, 142, 200, 206, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири загальною площею 65,6 кв.м., житловою площею 41,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Виділити автомобіль марки «Ford Focus», номер кузова НОМЕР_1 , 2015 року випуску, ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 152 075 гривень в рахунок грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля «Ford Focus», номер кузова НОМЕР_1 , 2015 року випуску.

Повернути ОСОБА_3 із державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0..1 від 24.12.2024 в сумі 15140 гривень, тобто в розмірі 7 570 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 7 570 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Дата складення повного судового рішення 09.05.2025.

Суддя Кушнір Б.Б.