ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/587/25Головуючий по 1 інстанції
Справа № 487/5969/21 Категорія: 304090000 Позарецька С. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Сіренка Ю.В., Василенко Л.І., Новікова О.М.,

секретар: Івануса А.Д.,

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 вересня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 29.03.2021 відповідач взяв у нього у борг кошти у розмірі 50000 доларів США, про що складена відповідна розписка. Крім того, 22.05.2021 відповідач взяв у нього у борг кошти у розмірі 210000 доларів США, про що також складена відповідна розписка.

У позовній заяві також вказано, що 30.06.2021 боржнику вручена вимога від 15.06.2021 № 145 про повернення грошових коштів в 7-денний строк з дати отримання листа. Отримання відповідачем вимоги підтверджується його особистим підписом з відміткою прізвища/ініціалів та дати отримання.

Разом з тим, грошові кошти не були повернути відповідачем у встановлений строк. У зв`язку з чим, 02.08.2021 відповідачу повторно направлена вимога про повернення грошових коштів у розмірі 215000 доларів США, але станом на момент подання позову до суду гроші відповідачем не провернуті.

До того ж, позивач звертав увагу суду на те, що оригінали боргових документів знаходяться у нього, що підтверджує факт укладення договору позики та отримання боржником від кредитора вказаних вище грошових коштів. Також, наявність у нього оригіналу боргової розписки свідчить про невиконання боржником боргового зобов`язання.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 215000 доларів США.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.10.2022 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 29.03.2021 та від 22.05.2021 у розмірі 215000доларів США.

28.03.2023 ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 11.10.2022. Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.10.2022 у цивільній справі № 487/5969/21 скасовано та призначено справу до розгляду в загальному позовному провадженні, призначено підготовче судове засідання.

Однак, у ході судового розгляду справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 06.05.2014 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.06.2023 позовну заяву ОСОБА_1 передано на розгляд до Придніпровського районного суду м. Черкаси за територіальною підсудністю.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 вересня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 200000 доларів США.

В іншій частині відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 10558 грн 91 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що в справі доведено, що позивач надав відповідачу грошову позику в розмірі 260 000,00 дол. США, про що складені відповідні розписки від 29 березня та від 22 травня 2021 року. На виконання вказаних договорів позики ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 частину грошових коштів, проте 200000,00 доларів США ним повернуті не були, наявність заборгованості відповідач не спростував, договори позики визнані недійсними чи розірваними не були.

Не погоджуючись з рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 вересня 2023 року, ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просив вказане рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції було прийняте за відсутності відповідача та його представника, що позбавило ОСОБА_2 висловити свої заперечення. Скаржник вказує, що 14.03.2023 його було призвано до лав Збройних Сил України. Згідно з бойовим розпорядженням з жовтня 2023 року ОСОБА_2 перебуває в зоні бойових дій та несе службу, а до цього перебував у навчальному таборі, тобто в той період, коли судом першої інстанції розглядалася дана справа.

Заслухавши доповідь судді, учасників справи, які з`явилися в судове засідання в режимі відеоконференції, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Із матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до розписки від 29.03.2023, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав у борг 50000 доларів США від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до розписки від 22.05.2021, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав у борг 210000 доларів США від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Дані розписки підписані власноручно позичальником ОСОБА_2 , а тому фактично відбулося укладення договорів позики. Факт складання цих розписок відповідачем не спростовується жодними доказами.

Зазначені вище розписки, що надані позивачу відповідачем, відповідають вимогам ч. 2 ст. 1047 ЦК України, яка вказує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Слід зазначити, що у вказаних вище розписках не визначений строк повернення грошових коштів.

Таким чином, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Крім того, відповідно до правових висновків, які висвітлені у постанові Верховного Суду від 18.12.2018 (справа № 686/21857/16-ц), відсутність у розписці запису про зобов`язання повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови у позові, оскільки, складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику.

Зазначене дає правові підстави для висновку, що відповідачем по відношенню до позивача порушені вказані вище норми права, а відтак отримані кошти у позику мають бути повернуті позивачу.

З пояснень сторони позивача вбачається, що відповідач на виконання своїх боргових зобов`язань, у рахунок погашення боргу за договорами позики, повернув позивачу 45000 доларів США. Проте, ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договорами позики у повному обсязі не виконав, суму позики у розмірі 215000 доларів США не повернув. Крім того, вказаний факт встановлено судовим рішенням від 11.10.2022 по справі № 487/5969/21.

Так, 30.06.2021 позивачем вручена особисто ОСОБА_2 вимога від 15.06.2021 про повернення грошових коштів у 7-денний строк з дати отримання листа, взятих у борг 29.03.2021 та 22.05.2021. У вимозі зазначено, що станом на 15.06.2021 загальна сума боргу становить 215000 доларів США, що еквівалентно 5805000грн. Отримання даної вимоги підтверджується особистим підписом ОСОБА_2 .

Разом з тим, грошові кошти не повернуті відповідачем у встановлений строк, у зв`язку з чим, 02.08.2021 відповідачу була повторно направлена вимога про повернення коштів у розмірі 215000 доларів США, відповідно до поштового відправлення цінного листа від 02.08.2021.

Крім того, судом встановлено, що заступником начальника СВ Обухівського РУП ГУНП в Київській області, було надано дозвіл на використання матеріалів досудового розслідування за № 0001203 від 06.10.2021, за фактом заволодіння ОСОБА_3 , шляхом зловживання довірою у ОСОБА_1 грошовими коштами 29.03.2021 у розмірі 50000 доларів США та 22.05.2021 розмірі 210000доларів США.

Факт отримання позики у сумі 50000 доларів США та 210000 доларів США підтверджуються розписками від 29.03.2021 та від 22.05.2021, підписаними власноруч ОСОБА_2 у момент передачі йому сум позики, що підтверджується також висновком експерта судової почеркознавчої експертизи документів №СЕ-19/111-22/16158-ПЧ від 27.05.2022, проведеної у рамках кримінального провадження за №0001203 від 06.10.2021, відповідно до якого рукописні записи, текст та підписи від імені ОСОБА_2 у наданих на дослідження розписках 29.03.2021 та 22.05.2021, виконані однією особою, тобто ОСОБА_2 .

Крім того, з матеріалів досудового розслідування за № 0001203 від 06.10.2021, а саме протоколу допиту свідка ОСОБА_2 від 18.01.2022, вбачається, що він підтвердив факт отримання ним від ОСОБА_1 грошових коштів в загальному розмірі 260000 доларів США, про що ним були складені відповідні розписки.

Судом також встановлено, що 16.01.2023 ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 10000 доларів США, в якості повернення боргу, про що останнім складена відповідна розписка.

До того ж, 01.02.2023 ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 5000 доларів США, в якості повернення боргу, про що останнім складена відповідна розписка.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції стороною позивача визнано факт повернення відповідачем 15000 доларів США, на виконання своїх боргових зобов`язань, у рахунок погашення боргу за договорами позики.

Зазначені обставини справи підтверджуються відповідними письмовими доказами, а тому суд вважає їх доведеними.

Таким чином, відповідач порушив умови виконання зобов`язання, передбачені договорами позики, а саме прострочив повернення позивачу коштів у сумі 200000 доларів США.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважив, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (п. 47 рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «"Дія 97" проти України»; заява № 19164/04).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).

У ЦПК України законодавець встановив повноваження суду апеляційної інстанції скасовувати рішення суду першої інстанції з підстави неналежного повідомлення в суді першої інстанції особи, яка подала апеляційну скаргу. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства відкритості судового процесу.

Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» (ч. 2 ст. 410 ЦПК України) стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Суть апеляційної скарги ОСОБА_2 зводиться до того, що оскаржуване рішення було винесено за відсутності сторони відповідача та його представника, судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_2 призвано до лав ЗСУ та що останній під час розгляду справи перебував у навчальному таборі, а пізніше з жовтня 2023 року перебував в зоні бойових дій, при цьому, суд першої інстанції не зупинив провадження у справі за наявності вказаних обставин.

Колегія суддів частково погоджується з такими доводами апеляційної скарги та зазначає, що посилання скаржника на неможливість його участі в розгляді справи в суді першої інстанції у зв`язку з перебуванням на військовій службі не є безумовною підставою для зупинення провадження у справі. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується самим відповідачем, останній перебував в зоні бойових дій з жовтня 2023 року, тобто після ухвалення рішення у справі, і брав участь у розгляді справи як особисто, направляючи відповідні заяви до суду, так і через свого представника, яка була присутня на декількох судових засіданнях.

Питання про зупинення провадження порушувалося відповідачем в суді першої інстанції, однак суд ухвалою від 18.08.2023 відмовив в задоволенні відповідного клопотання з мотивів відсутності на момент прийняття вказаної ухвали підтверджень того, що відповідач перебуває у складі ЗСУ або інших утворених військових формуваннях, що переведені на військовий стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Вказана ухвала особисто отримана представником ОСОБА_2 і оскаржена не була.

Таким чином, судова колегія критично оцінює доводи скаржника про неможливість його участі у розгляді справи в суді першої інстанції, враховуючи, що останній був переведений в зону бойових дій після ухвалення судом рішення по суті, а також беручи до уваги наявність у відповідача представника, яка брала активну участь в розгляді справи.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що перебуваючи в зоні бойових дій з жовтня 2023 року, як зазначав відповідач, надаючи при цьому відповідні докази суду касаційної інстанції в межах даної справи, останній 25.10.2023 подав апеляційну скаргу, підписану особисто ОСОБА_2 , зазначаючи адресу для листування: АДРЕСА_2 , ця ж адреса зазначена на конверті, як адреса відправника (адресанта).

13.06.2024 (вх. від 18.06.2024), перебуваючи в зоні бойових дій, за посиланнями відповідача, останній вдруге подав апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду, яка аналогічно першій скарзі, особисто підписана ОСОБА_2 та відправлена з відділення «Укрпошта» в с. Софіївська Борщагівка Київської області, адреса відправника (адресанта) на конверті: АДРЕСА_2 . Вказана адреса є аналогічною адресі для листування, вказаною скаржником в апеляційній скарзі.

Зазначені обставини не впливають на вирішення питання щодо правомірності прийнятого судом першої інстанції рішення, однак, в цілому ставлять під сумнів добросовісність поведінки і дій відповідача, як учасника судового процесу.

Разом з тим, у судове засідання, призначене на 20.09.2023, сторона відповідача не з`явилася, при цьому, як вбачається з матеріалів справи, докази на підтвердження належного повідомлення про дату і час судового засідання відповідача та його представника відсутні.

Матеріали справи містять довідки про доставку судових повісток про виклик до суду на 20.09.2023 у додаток «Viber» відповідачу ОСОБА_2 та його представнику адвокату Колотило Л.М., однак у матеріалах справи відсутня заява сторони відповідача про отримання судових повісток, повідомлень і викликів в електронній формі, зокрема у додатку «Viber» на телефонний номер. Тому надсилання відповідачу та його представнику на телефонний номер у додатку «Viber» виклику до суду на 20.09.2023 не є належним повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

Крім того, конверти з судовими повістками на 20.09.2023, адресовані відповідачу, повернулися до суду першої інстанції як не вручені, у тому числі, з підстав «адресат відсутній за вказаною адресою», однак вже після ухвалення судом оскаржуваного рішення.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів зазначає, що відповідач та його представник не були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, яке призначене на 20.09.2023, за результатами проведення якого суд першої інстанції прийняв рішення по суті.

Вказані вище обставини є порушенням норм процесуального права, що, у свою чергу, є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень статі 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)».

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Колегією суддів у справі, що переглядається, встановлено, що на підтвердження укладення договорів позики з ОСОБА_2 позивач надав розписки від 29.03.2021 та від 22.05.2021 на суми 50000 дол.США та 210000 дол.США відповідно.

Факт отримання позики у сумі 50000 доларів США та 210000 доларів США на підставі розписок від 29.03.2021 та від 22.05.2021, підписаними власноруч ОСОБА_2 у момент передачі йому сум позики, підтверджується також висновком експерта судової почеркознавчої експертизи документів № СЕ-19/111-22/16158-ПЧ від 27.05.2022, проведеної у рамках кримінального провадження за №0001203 від 06.10.2021, відповідно до якого рукописні записи, текст та підписи від імені ОСОБА_2 у наданих на дослідження розписках 29.03.2021 та 22.05.2021, виконані однією особою, тобто ОСОБА_2 .

Крім того, з матеріалів досудового розслідування за №0001203 від 06.10.2021, а саме протоколу допита свідка ОСОБА_2 від 18.01.2022, вбачається, що він підтвердив факт отримання ним від ОСОБА_1 грошових коштів в загальному розмірі 260000 доларів США, про що ним були складені відповідні розписки.

Відтак, факт існування між сторонами договірних правовідносин є доведеним та підтверджується матеріалами справи.

З матеріалів справи та пояснень сторони позивача вбачається, що відповідач на виконання своїх боргових зобов`язань, у рахунок погашення боргу за договорами позики, повернув позивачу 45000 доларів США.

Крім того, вказаний факт встановлено судовим рішенням від 11.10.2022 по справі № 487/5969/21.

Так, 30.06.2021 позивачем вручена особисто ОСОБА_2 вимога від 15.06.2021 про повернення грошових коштів у 7-денний строк з дати отримання листа, взятих у борг 29.03.2021 та 22.05.2021. У вимозі зазначено, що станом на 15.06.2021 загальна сума боргу становить 215000 доларів США, що еквівалентно 5805000 грн. Отримання даної вимоги підтверджується особистим підписом ОСОБА_2 .

Разом з тим, грошові кошти не повернуті відповідачем у встановлений строк, у зв`язку з чим, 02.08.2021 відповідачу була повторно направлена вимога про повернення коштів у розмірі 215000 доларів США, відповідно до поштового відправлення цінного листа від 02.08.2021.

Крім того, судом встановлено, що заступником начальника СВ Обухівського РУП ГУНП в Київській області, було надано дозвіл на використання матеріалів досудового розслідування за № НОМЕР_1 від 06.10.2021, за фактом заволодіння ОСОБА_2 , шляхом зловживання довірою у ОСОБА_1 грошовими коштами 29.03.2021 у розмірі 50000 доларів США та 22.05.2021 розмірі 210000 доларів США.

Також матеріали справи містять докази повернення ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 ще 15000 дол.США, що підтверджується розписками від 16.01.2023 та від 01.02.2023. Вказане стороною позивача визнається.

Таким чином, неповернутою залишається заборгованість в розмірі 200000 дол.США. Зазначена заборгованість відповідачем не спростована.

Доказів належного виконання зобов`язань відповідачем, а саме повернення ОСОБА_1 200000 дол.США ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не подано.

Відтак, враховуючи, що позичальник своїх зобов`язань із повернення суми позики не виконав, колегія суддів суду апеляційної інстанції висновує про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми боргу за договором позики в розмірі 200000 дол.США.

Тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 200000,00 дол.США.

Окремо колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 містить доводи лише щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, при цьому, вказана апеляційна скарга не містить жодного доводу відповідача щодо незгоди останнього з прийнятим рішенням по суті та спростувань щодо боргових зобов`язань, які виникли у відповідача перед позивачем в цілому.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги задоволені частково на 200000,00 дол.США, тобто на 93,02 %, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 10557,77 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 вересня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів скасувати та прийняти нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 200000,00 доларів США.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 10557,77 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 07 травня 2025 року.

Судді Ю.В. Сіренко

Л.І. Василенко

О.М. Новіков