Справа №760/8919/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

30 квітня 2025 року м. Київ

Суддя Солом`янського районного суду м. Києва Козленко Г.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача борг з урахуванням індексу інфляції за час прострочення у розмірі 492 525 грн., 3 % річних у розмірі 5 700 грн., а також 10 000 грн. моральної шкоди та витрати по сплату судового збору.

В обґрунтування позову позивач вказує на те, що 19.11.2021 відповідач взяв у нього борг грошові кошти у розмірі 380 000 грн., що еквівалентно на день позики 14 500 доларів США строком на 1 місяць, а саме до 19.12.2021. Зазначене підтверджується заявою про отримання грошових коштів, посвідченою приватним нотаріусом КИНО Даровським І.І. Позивач зазначає, що станом на 29.06.2022 сума боргу у розмірі 14 500 доларів США становить 424 125 грн, при цьому втрати ід інфляції становлять 68 400 грн., а 3 % річних - 5 700 грн. Позивач стверджує, що невиконання відповідачем зобов`язання призвело до вимушених життєвих змін, заподіяно душевних страждань у зв`язку з втратою важко зароблених коштів, при цьому позивач та його сім`я перебуває в стресовому стані, а позивач втратив душевний спокій, має порушення сну та головні болі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.07.2022 залишено позовну заяву без руху.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.02.2023 відкрито спрощене позовне провадження у даній цивільній справі.

Відповідачем у справі суду не було подано відзив на позов або будь-які інші заяви чи клопотання з процесуальних питань.

Суд, відповідно до ст.ст.223, 280ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у відсутності відповідача, котрий належним чином повідомлявся про розгляд справи, при цьому його неявка не перешкоджає ухваленню заочного рішення, проти чого не заперечувала представник позивача.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів суд прийшов до наступного висновку.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Судом встановлено, що 15.11.2021 ОСОБА_2 отримав грошову суму у розмірі 380 000 грн., що еквівалентно 14 500 доларів США за курсом на день підписання цієї заяви, на строк до 19.12.2021 від ОСОБА_1 , що підтверджується заявою завіреною приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Даровським І.І. та зареєстрованому в реєстрі за № 2190.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1049 ЦК України передбачений обов`язок позичальника повернути позику, а саме: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною.

В процесі розгляду справи судом встановлено, що відповідач свої обов`язки по поверненню боргу не виконав, зокрема не скористався правом для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 492 525 грн підлягають задоволенню.

У зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошових зобов`язань, позивачем нараховано 3 % річних у розмірі 5 700 грн.

Суд звертає увагу на те, що стороною відповідача доводи позивача не спростовано, а також не надано доказів на підтвердження належного виконання зобов`язань по сплаті боргу.

Щодо вимоги позивача про стягнення вморальної шкоди у розмірі 10 000 грн, слід зазначити наступне.

Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна

За змістом п.п. 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами й доповненнями) - відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Варто зауважити, що позивачем не надано до матеріалів справи належних доказів на підтвердження зазначеної позовної вимоги, а отже у задоволенні стягнення 10 000 грн моральної шкоди з відповідача слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 082, 25 грн.

Керуючись 5, 12-13, 76, 81, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та відшкодування шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення у розмірі 492 525 (чотириста дев`яносто дві тисячі п`ятсот двадцять п`ять) грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 000 (три тисячі) грн, 3 % річних у розмірі 5 700 (п`ять тисяч сімсот) грн, та витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 082 (п`ять тисяч вісімдесят дві) 25 грн.

В задоволенні інших вимог позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Г.О. Козленко