Справа № 211/1049/25
Провадження № 2/211/1137/25
РІШЕННЯ

іменем України

06 травня 2025 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ніколенко Д.М.,

за участю секретаря судового засідання Данилової О.Д.,

представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл, -

встановив:

позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що 07 серпня 2010 року вона, ОСОБА_5 , зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 . Від спільного подружнього життя у сторін справи є син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період перебування у шлюбі, 25 лютого 2021 року, подружжям ОСОБА_7 за спільні кошти та в інтересах сім`ї було придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н.І., зареєстрований в реєстрі за №511 (далі - Договір купівлі-продажу). Право власності на вказаний об`єкт житлової нерухомості 25.02.2021 пройшло державну реєстрацію. У абз.5 п. 5 Договору купівлі-продажу вказано, що покупець свідчить, що на момент купівлі вищевказаної квартири він є одруженим. Вищевказане нерухоме майно Покупець купує за згодою його дружини ОСОБА_3 , справжність підпису на заяві про згоду якої засвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н.І. 24.02.2021 за реєстровим №510. ОСОБА_3 проживає разом зі спільним сином сторін ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою, де й зареєстроване їх місце проживання, облаштовано все для навчання, дозвілля та відпочинку сина. Спірною квартирою позивач не користується, оскільки фактично квартира знаходиться у користуванні відповідача. Тому ОСОБА_3 просить суд визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 трикімнатну квартиру загальною площею 57,6 кв.м., житловою площею 41,6 кв.м., яка розташована на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 на трикімнатну квартиру загальною площею 57,6 кв.м., житловою площею 41,6 кв.м., яка розташована на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та виділити вказану квартиру ОСОБА_4 ; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості трикімнатної квартири загальною площею 57,6 кв.м., житловою площею 41,6 кв.м., яка розташована на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 448 187 гривень 00 копійок; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у справі.

Ухвалою суду від 04.02.2025 провадження у справі відкрито, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 09.04.2025 закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 адвокат Морозов Є.Є. на задоволенні позовних вимог наполягав та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Лівицький О.М. позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти задоволення позовних вимог лише в частині визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, у частині задоволення вимоги про припинення права спільної сумісної власності подружжя та грошової компенсації відмовити.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав.

У судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами, що з 07 серпня 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбу, сторони мають малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14 копія свідоцтва про шлюб, а.с. 15 копія свідоцтва про народження).

25 лютого 2021 року за Договором купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 придбав квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н.І. та зареєстрований в реєстрі за №511 (а.с. 16-19 - копія договору, а.с. 20 копія витягу).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з п. 23 Постанову Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

За положеннями ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами ст. ст. 69-72 СК України. Відповідно п. 23 зазначеної Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, судом достовірно встановлено, що позивач та відповідач визнають Договір купівлі-продажу квартири, який був укладений відповідачем 25 лютого 2021 року, відповідно до умов якого ОСОБА_4 придбав квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Також судом достовірно встановлено, що спірна квартира придбана за час перебування сторін у справі у зареєстрованому шлюбі та на спільні сумісні грошові кошти. Оскільки в абзаці 5 пункту 5 Договору купівлі-продажу зазначено, що «Покупець свідчить, що на момент купівлі вищевказаної квартири він є одруженим. Вищевказане нерухоме майно Покупець купує за згодою його дружини ОСОБА_3 , 1989 року народження, справжність підпису на заяві про згоду якої засвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н.І., 24.02.2021 за реєстровим №510».

Ураховуючи викладене, беручи до уваги визнання в цій частині позовних вимог відповідачем, суд вважає, що належними та допустимими доказами було встановлено, що спірна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 .

При цьому суд зауважує, що позивачем не ставиться питання щодо визначення часток у спільній сумісній власності подружжя.

Щодо вимоги про припинення права спільної сумісної власності подружжя та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за 1/2 частку ринкової вартості трикімнатної квартири, суд виходить з такого.

Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (частини першої статті 364 ЦК України).

При цьому Верховний Суд України у постанові від 19 лютого 2014 року у справі №6-4цс14 вказав, що у силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно із частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частина третя статті 364 ЦК України).

Відповідно до частин першої-другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №295/4514/16-ц, провадження №61-29115сво18, вказала, що аналіз глави 26 ЦК України дозволяє зробити висновок, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Тобто частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав.

Сторона позивача, як на підставу задоволення позову посилається на те, що позивач та їх малолітній син не користуються спільною квартирою, оскільки квартира перебуває у фактичному користуванні відповідача.

При цьому, слід зауважити, що представником відповідача у судовому засіданні повідомлено, що відповідач не чине перепони позивачу та їх спільному сину в користуванні квартирою. Крім того, стороною позивача не застосовувалися засоби досудового врегулювання спору. Вказане твердження підтверджується й позовною заявою, в якій позивачем зазначено, що заходи досудового врегулювання суперечки між сторонами не вживалося.

Також, слід зауважити, сторонами у справі не заявлялися клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про необхідність у відмові в задоволенні позовних вимог про припинення права спільної сумісної власності подружжя та, відповідно, стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за 1/2 частку ринкової вартості трикімнатної квартири (вказана вимога є похідною від первісної), оскільки, по-перше, стороною позивача не доведена неможливість виділу у натурі частки зі спільного майна, що є підставою для припинення права спільної сумісної власності та відповідно отримання компенсації; по-друге, стороною позивача не заявлялася вимога про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя, тобто частки подружжя не виділені; по-третє, судом не встановлено факт чинення відповідачем перепон у користуванні позивачем спільним майно, тобто позивачу ніхто не забороняє користуватися спірною квартирою.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судового збору в сумі 4 481,90 грн. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1 211,20 грн. за одну вимогу немайнового характеру (визнання майна спільною сумісною власністю подружжя).

Керуючись статтями 4, 11, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд-

ухвалив:

позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) трикімнатну квартиру загальною площею 57,6 кв.м., житловою площею 41,6 кв.м., яка розташована на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору в сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 07 травня 2025 р.

Суддя Д.М. Ніколенко