Справа № 353/26/25
Провадження № 22-ц/4808/591/25
Головуючий у 1 інстанції ЛУКОВКІНА У. Ю.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів: Василишин Л. В.,

Максюти І. О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Голуб Григорій Степанович на рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2025 року, в складі судді Луковкіної У. Ю., ухвалене в місті Тлумач Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначала, що з відповідачем по справі вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 2020 року, який розірвано рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2024 року.Від спільного подружнього життя мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає із позивачкою та перебуває на її утриманні. Зазначає, що відповідач взагалі не цікавиться життям спільного сина, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, матеріально не допомагає. Хоча, майновий стан останнього є стабільним та високим.

Враховуючи наведене, просила суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 4 000 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2025 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 2 000 грн щомісячно.

Стягнення аліментів розпочати з 13 січня 2025 року і проводити до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь Державної судової адміністрації України 1 211, 20 грн судового збору. В задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Голуб Г. С. посилаючись на необґрунтованість судового рішення, просить рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2025 рокускасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд частково задовольняючи позов хибно вважав доведеними обставини викладені у відзиві на позовну заяву, не взяв до уваги актуальний рівень цін на продуктові та промислові товари, та не взяв до уваги потреби дитини такого віку в силу чого прийняв помилкове рішення.

Вважає, що зазначений позивачкою розмір та спосіб стягнення аліментів буде відповідати необхідним витратам на утримання дитини сторін та не буде обтяжливим для відповідача, оскільки останній займається будівельно-ремонтними роботами та отримує стабільно високий дохід.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що доводи наведені у апеляційній скарзі є безпідставними та надуманими, обов`язок утримувати дитину ОСОБА_2 розуміє та наміру ухилятися від нього немає. Враховуючи наведене, вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2025 року без змін.

Крім того, відповідачем разом з відзивом на апеляційну скаргу було подано клопотання про долучення в якості доказу відомостей з ДРФО - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 25 березня 2025 року. Зазначає, що вищевказаний документ відповідачем був замовлений під час розгляду справи в суді першої інстанції, разом з тим останній отримав його тільки після ухвалення судом рішення по справі, а тому з поважних причин не зміг долучити його в суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Апеляційний суд вважає, що в задоволенні цього клопотання необхідно відмовити на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, оскільки, матеріали справи, як і відзив на позовну заяву від 03 лютого 2025 року не містять даних про те, що відповідач замовляв та мав намір долучити даний доказ на стадії розгляду справи у суді першої інстанції. Таким чином, відповідач не дотримався чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції, а отже не вчинив відповідної процесуальної дії, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки додатковим доказам, а саме вищевказаної виписки.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 08 серпня 2020 року зареєстрували шлюб у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 1229, який рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2024 року було розірвано (а.с. 6 зворот-7).

За час перебування у шлюбі у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 5).

На підставі вищевказаного рішення суду, місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визначено місце проживання його матері ОСОБА_1 (позивач). Відповідно до копії витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 (позивачка) проживає по АДРЕСА_1 (а. с. 4 зворот).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 27 від 29.01.2025 року ОСОБА_2 (відповідач) ніде не працює, проживає разом з батьком ОСОБА_5 , який також ніде не працює, по АДРЕСА_2 . Мати відповідача ОСОБА_6 проживає в господарстві своєї матері ОСОБА_7 , ніде не працює, здійснює постійний догляд за матір`ю (а. с. 26).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28 січня 2025 року ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина квартири, розташованої по АДРЕСА_3 (а. с. 27).

З копії довідки про доходи від 10 січня 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 (позивачка) працює у КНП «Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» на посаді сестри медичної стаціонару та за період з липня 2024 року по грудень 2024 року загальний розмір нарахованої заробітної плати становив 87198,60 грн. (а. с. 7 зворот).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок утримувати малолітню дитину до її повноліття є рівною мірою обов`язком як батька, так і матері, враховуючи те, що дитина перебуває на утриманні матері, а відповідач є молодою людиною, працездатним, фізично здоровим, що дає можливість працевлаштуватися та отримувати відповідний дохід, що не спростовано останнім, та відповідач зобов`язаний надавати принаймні мінімальне гарантоване забезпечення на утримання дитини до досягнення нею повноліття, що не перевищує 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи інтереси сторін, малолітньої дитини та керуючись принципами розумності і справедливості (співмірності), суд дійшов висновку про стягнення з відповідача користь позивачки аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , в розмірі у розмірі по 2000, 00 грн щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Колегія суддів не може не погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 2 563 грн.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

За правовою природою аліментні зобов`язання це періодичні платежі, які платник аліментів зобов`язаний сплачувати щомісячно, з метою матеріального утримання дитини.

Стаття 184 СК України передбачає, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності володіння та /або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у том числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платник аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Частиною 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі №158/1638/18.

У справі, що переглядається відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність домовленості між сторонами щодо способу виконання ОСОБА_2 свого обов`язку по утриманню дитини, зокрема, щодо розміру аліментів, а звернення ОСОБА_1 з вимогами про стягнення таких в судовому порядку свідчить про відсутність такої домовленості між ними.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення коштів на утримання сина в розмірі 4 000 грн щомісячно, позивач посилалася на те, що відповідач є особою працездатного віку, працює на будівництві, та отримує стабільно високий дохід.

Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивач обмежилася наданням суду копії рішення про розірвання шлюбу, копії власного паспорта, копії свідоцтва про народження дитини, довідки про свої доходи та витяг з реєстру територіальної громади.

Будь-яких доказів матеріального стану відповідача, матеріальних потреб дитини, її стану здоров`я, позивачкою надано не було, хоча це є її процесуальним обов`язком.

Відтак, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вищезазначені обставини, а позивач, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, таких доказів не надала.

Судом першої інстанції також враховано обов`язок та відповідальність обох батьків за забезпечення дитини в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, необхідних для належного розвитку дитини та обов`язок батька дитини щодо належного утримання дитини, яка з ним не проживає.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до частин 1 та 2 статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі» від 17 травня 2016 року було внесено зміни до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які проводять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів.

Законом України «Про внесення змін до статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» щодо обов`язку виконавця проводити індексацію розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі» від 01 вересня 2020 року №831-ІХ встановлено, що індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, виконавцем у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Індексація розміру аліментів проводиться щороку, починаючи з другого року після визначення розміру аліментів.

З викладеного вбачається, що індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, повинна проводитись відповідно до вищевказаного законодавства органом виконавчої служби або підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами - підприємцями, які провадять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів.

Отже, доводи ОСОБА_1 щодо стягнення аліментів у розмірі 4000 грн з підстав подорожчання цін та збільшення у зв`язку з цим матеріальних затрат на дитину не є підставою для задоволення позову в повному обсязі, оскільки сам по собі факт наявності інфляції не може бути підставою для задоволення заявлених позовних вимог, а є підставою для проведення індексації розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, у порядку, передбаченому чинним законодавством.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що позивач не позбавлена права звернутись із позовом про стягнення додаткових витрат на дитину, або ж з позовом про збільшення розміру стягнутих аліментів, у випадку доведеності матеріальної можливості відповідача сплачувати аліменти.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що рішення суду першої інстанції не відповідає принципам законності та обґрунтованості, і ухвалено судом першої інстанції із порушенням норм матеріального і процесуального права, є необґрунтованими, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 368, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Голуб Григорій Степанович залишити без задоволення.

Рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 травня 2025 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта