Справа № 141/763/24
Провадження № 22-ц/801/799/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Слісарчук О. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2025 рокуСправа № 141/763/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Липовецького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про захист прав споживачів, стягнення безпідставно набутих грошових коштів за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Оратівського районного суду Вінницької області у складі судді Слісарчука О. М. від 23 січня 2025 року,

встановив:

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся з цим позовом, за яким просив стягнути Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») 17 847 грн 04 к. безпідставно отриманих коштів.

Покликався на те, що 25 вересня 2003 року між ним та ПАТ КБ «Приват Банк» був укладений кредитний договір № VIOWG000840010, за яким банк зобов`язався надати йому кредит у розмірі 3 250,00 доларів США терміном до 23 вересня 2010 року.

У серпні 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» подало позов про стягнення заборгованості за цим кредитним договором, у задоволенні якого рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 11 лютого 2016 року, яке згідно з ухвалою апеляційного суду Вінницької області набрало законної сили 06 травня 2016 року, відмовлено.

19 липня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. був виданий виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № VIOWG000840010 від 25 вересня 2003 року у розмірі 1 673,81 доларів США та 3 000,00 грн витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, що всього у гривневому еквіваленті з урахуванням витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, становить 259 690,17 грн. На підставі цього виконавчого напису старшим державним виконавцем Оратівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Тимчуком В. П. було відкрито виконавче провадження № 55055758 від 02 листопада 2017 року.

Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 14 липня 2022 року виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 19 липня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 6693, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 259 690,17 грн за кредитним договором № VIOWG000840010 від 25 вересня 2003 року визнано таким, що не підлягає виконанню.

Листом № 0200-0504/861645 від 29 серпня 2022 року Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повідомило, що відповідно до постанови про стягнення із заробітної плати, стипендії, пенсії та інших відрахувань від 17 січня 2018 року (ВП № 55055758), виданої Оратівським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області за період з 01 серпня 2018 року по 30 квітня 2022 було здійснено відрахування з пенсії ОСОБА_1 на суму 17 849,04 грн.

Оскільки виконавчий напис, на підставі якого здійснювалось стягнення на користь АТ КБ «ПриватБанк» шляхом відрахування із його пенсії, визнаний таким, що не підлягає виконанню, вважав, що сума в 17 849,04 грн є такою, що отримана банком без достатньої правової підстави.

Ухвалою Оратівського районного суду Вінницької області від 31 грудня 2024 року як співвідповідача до участі у справі залучений Липовецький відділ державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 23 січня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 17 849,04 грн безпідставно набутих коштів. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Суд першої інстанції погодився з позивачем, що між сторонами виникло кондикційне зобов`язання, оскільки правова підстава набуття АТ КБ «ПриватБанк» коштів ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса згодом відпала через визнання цього напису таким, що не підлягає виконанню.

Спростовуючи заперечення відповідача щодо недоведення позивачем отримання цих коштів АТ КБ «ПриватБанк», оскільки за постановою державного виконавця отримувачем коштів, які стягувались із пенсії ОСОБА_1 був зазначений саме орган державної виконавчої служби, суд першої інстанції послався на те, що відрахування було здійснено на підставі виконавчого напису нотаріуса, який було визнано таким, що не підлягає виконанню, а для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просило скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким стягнути на корись ОСОБА_1 13 748, 77 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги, з посиланням на нові докази довідку Липовецького відділу Державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), яка не була предметом дослідження судом першої інстанції, покликалось на те, що позивачем не було доведено, а суд не перевірив та не встановив, яку насправді суму коштів було перераховано на рахунок банку на виконання виконавчого напису нотаріуса.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не повністю з огляду на таке.

Установлено, що 25 вересня 2003 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № VIOWG000840010, за яким банк зобов`язався надати йому кредит у розмірі 3 250,00 доларів США терміном до 23 вересня 2010 року.

У серпні 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» подало позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за цим кредитним договором, у задоволенні якого рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 11 лютого 2016 року, яке згідно з ухвалою апеляційного суду Вінницької області набрало законної сили 06 травня 2016 року, відмовлено.

19 липня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. був виданий виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № VIOWG000840010 від 25 вересня 2003 року у розмірі 1 673,81 доларів США та 3 000,00 грн витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, що всього у гривневому еквіваленті з урахуванням витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, становило 259 690,17 грн.

На підставі цього виконавчого напису старшим державним виконавцем Оратівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Тимчуком В. П. було відкрито виконавче провадження № 55055758 від 02 листопада 2017 року.

Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 14 липня 2022 року виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 19 липня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 6693, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 259 690,17 грн за кредитним договором № VIOWG000840010 від 25 вересня 2003 року визнано таким, що не підлягає виконанню.

Листом № 0200-0504/861645 від 29 серпня 2022 року Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повідомило, що відповідно до постанови про стягнення із заробітної плати, стипендії, пенсії та інших відрахувань від 17 січня 2018 року (ВП № 55055758), виданої Оратівським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області за період з 01 серпня 2018 року по 30 квітня 2022 було здійснено відрахування з пенсії ОСОБА_1 на суму 17 849,04 грн.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов:

- набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

- набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Тобто для застосування кондикції суд повинен установити відсутність між сторонами договірних відносин. Наявність же таких відносин виключає застосування до правовідносин сторін положень Глави 83 ЦК України.

Як видно з матеріалів справи між сторонами існують правовідносин, які виникли з кредитного договору № VIOWG000840010 від 25 вересня 2003 року, що унеможливлює застосування до них положень статті 1212 ЦК України.

Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia». Активна роль суду проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі й застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пред`являючи позов ОСОБА_1 покликався на те, що між сторонами існували договірні відносини на підставі договору кредиту від 25 вересня 2003 року № VIOWG000840010, спір щодо заборгованості за цим договором було вирішено судом 11 лютого 2016 року, рішення суду набрало законної сили 06 травня 2016 року, але незважаючи на це АТ КБ «ПриватБанк» протиправно, не повідомляючи нотаріуса про наявність відповідного спору, звернулось за видачою виконавчого напису про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за цим же кредитним договором, який 19 липня 2017 року був виданий приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. і в подальшому звернутий до виконання старшим державним виконавцем Оратівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Тимчуком В. П., у зв`язку з чим з пенсійного рахунку позивача протиправно було стягнуто 17 847 грн 04 к. Саме цю сумі він вимагав стягнути з банку на його користь.

Згідно із статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частиною другою статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У зв`язку з цим добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Очевидно, що поведінка АТ КБ «ПриватБанк», а саме неправдиве повідомлення нотаріуса про безспірність заборгованості за кредитним договором після того, як спір про її стягнення вже був вирішений судом не на користь банку, не може вважатись добросовісною, її неправомірність установлена рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 14 липня 2022 року, яке набрало законної сили, про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 19 липня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 6693, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 259 690,17 грн за кредитним договором № VIOWG000840010 від 25 вересня 2003 року таким, що не підлягає виконанню. Це рішення має преюдиційний характер відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України.

Саме внаслідок таких протиправних дій АТ КБ «ПравтБанк» ОСОБА_1 втратив 17 847 грн 04 к. через їх стягнення із його пенсійного рахунку на виконання виконавчого напису державним виконавцем, доказів того, що ці кошти були втрачені позивачем не з вини банку у справі немає, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» повинне їх відшкодувати позивачу у повному обсязі, незалежно від того чи отримало воно всю суму зазначених коштів чи лише її частину.

Правовідносини щодо частини суми безпідставно стягнутих з ОСОБА_1 коштів, які залишились на рахунку Липовецького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), виходять за межі деліктних правовідносин, що установлені судом апеляційної інстанції, які існують виключно між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» і не мають значення для вирішення цієї справи.

За таких обставин, хоча суд першої інстанції правильно визначився, що уся сума відрахована з пенсійного рахунку позивача, підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк», але не правильно встановив правовідносини сторін у цій справі та, відповідно, помилково застосував норми матеріального права, які до них не застосовуються і не застосував ті, що їх насправді регулюють, то рішення необхідно змінити у мотивувальній його частині, виклавши в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 23 січня 2025 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета