П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/19284/24

Провадження № 22-ц/4815/641/25

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Гнатущенко Ю.В.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

20 лютого 2025 року в м. Рівне

Рівненської області

(фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 20 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" (далі ТОВ " Юніт Капітал") звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №943445857 від 14 грудня 2021 року в розмірі 53 889,02 гривень.

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що внаслідок порушень відповідачем своїх зобов`язань за укладеним із Товариством з обмеженою відповідальністю "Манівео швидка фінансова допомога" (далі ТОВ "Манівео") кредитним договором утворилась відповідна заборгованість, яка у зв`язку з відступленням на користь ТОВ " Юніт Капітал" права вимоги підлягає стягненню на користь кредитора в судовому порядку.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 20 лютого 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Юніт Капітал" заборгованість за договором №943445857 від 14 грудня 2021 року в розмірі 53 889,02 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Юніт Капітал" судові витрати у розмірі 4 000 гривень.

Компенсовано ТОВ "Юніт Капітал" за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір в сумі 2 422,40 гривень.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність та необґрунтованість, що полягали в неповному з`ясуванні обставини справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначала про помилковість висновку суду першої інстанції щодо доведення та підтвердження належними доказами факту відступлення права грошової вимоги за кредитним договором на користь позивача. Звертала увагу на те, що на момент укладення між первинним та другим кредитором договору про відступлення права вимоги в листопаді 2018 року боргові зобов`язання за кредитним договором від 14 грудня 2021 року на той час не існували, а тому й не могли бути передані новому кредитору.

Так, незважаючи на відсутність законодавчих обмежень відступлення майбутніх вимог, їхнє відступлення можливе лише за умови визначеності та існування на момент укладення договору факторингу. Отже, враховуючи, що ТОВ "Юніт Капітал" не доведено факту переходу права вимоги до відповідача за кредитним договором на першому етапі - від первісного кредитора ТОВ "Манівео" до ТОВ "Таліон Плюс", наступні переходи прав вимоги, які є похідними, не можуть підтвердити передання вказаного права вимоги до останнього кредитора.

Крім того, заборгованість за процентами нараховано поза межами узгодженого строку кредитування. Так, в позовній заяві зазначалося, що загальна сума заборгованості на момент подачі позовної заяви становить 53 889,02 гривень, з них: заборгованість по кредиту 21 999, 20 гривень; заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом 31 889,82 гривень; які нараховані за період з 14 грудня 2021 року по 04 травня 2022 року. Проте у договорі позики зазначається, що строк позики становить лише 30 днів - з 14 грудня 2021 року до 13 січня 2022 року. У межах цього періоду загальна заборгованість становила 24 904 гривень, з яких лише 2 904 гривень за відсотками. При цьому з урахуванням сплати позичальником 15 січня 2024 року 3 556 гривень заборгованість станом на той день становила 21 348 гривень.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався, хоча йому про це роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 28 березня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норма статті 526 ЦК України вказує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 599 ЦК України встановлює, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із прийняттям Закону України "Про електронну комерцію" № 675-VIII (надалі Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ч. 6 ст. 11 Закону № 675-VIII).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII).

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З матеріалів справи вбачається, що 14 грудня 2021 року між ТОВ "Манівео" та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії №943445857.

28 листопада 2018 року між ТОВ "Манівео" та ТОВ "Таліон Плюс" укладено договір факторингу № 28/1118-01, за яким ТОВ "Таліон Плюс" набуло права грошової вимоги до відповідача по договору кредитної лінії №472515892 від 30 червня 2021 року. Строк дії вказаного договору факторингу визначено до 28 листопада 2019 року.

28 листопада 2019 року ТОВ "Манівео" та ТОВ "Таліон Плюс" уклали додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін.

У подальшому між клієнтом та фактором укладено додаткову угоду №26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, що продовжила строк договору до 31 грудня 2021 року. В додатковій угоді договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 викладено у новій редакції.

31 грудня 2021 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року.

31 грудня 2022 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №31, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2023 року.

31 грудня 2023 року, сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №32, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2024 року.

Відповідно до п. 1.2. договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року перелік кредитних договорів наводиться у відповідних додатках до договору, а саме реєстрах прав вимоги.

Згідно з витягом з реєстру прав вимоги №175 від 05 травня 2022 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року ТОВ "Таліон Плюс" отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 53 889,02гривень.

05 серпня 2020 року між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" укладено договір факторингу №05/0820-01, за яким ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" набуло права грошової вимоги до відповідача по вказаному договору кредитної лінії №472515892 від 30 червня 2021 року, що також підтверджується реєстром прав вимоги.

При цьому 03 серпня 2021 року сторони договору факторингу уклали додаткові угоди №2, 3, які продовжили строк дії договору до 30 грудня 2024 року.

20 серпня 2024 року між ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" та ТОВ " Юніт Капітал" укладено договір факторингу №200824, за яким позивач набув права грошової вимоги до відповідача по кредитному договору, що також підтверджується реєстром боржників.

З огляду на викладене є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про неналежне відступлення прав вимоги за договорами факторингів та неправомірність здійснення відчуження права вимоги за зобов`язанням якого не існувало.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 року № 352 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

З огляду на те, що укладений між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "Манівео" договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року було пролонговано на підставі додаткових угод до нього №19, 26, 27, 31 до 31 грудня 2023 року, а укладений 05 серпня 2020 року між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" договір факторингу №05/0820-01 продовжено до 30 грудня 2024 року, тому на день укладення кредитного договору договори факторингів були чинні і така обставина не може спонукати до висновку про недійсність передачі прав вимоги.

Всупереч аргументам ОСОБА_1 наявні в матеріалах справи договори факторингів із витягами з реєстрів прав вимог підтверджують факт набуття позивачем права вимоги за укладеним з нею кредитним договором і сумнівів щодо цього не викликають.

Разом з тим визнаються частково обґрунтованими доводи заявника про неправомірне нарахування процентів, оскільки його здійснено поза межами узгодженого строку кредитування.

Суд попередньої інстанції зазначав, що відсотки за кредитом нараховані в межах визначеного строку кредитування, зокрема на підставі п. 1.12.1. договору, з якого видно погодження сторонами того, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення дисконтного періоду є відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 ЦК України, яка має наслідком продовження строку дії кредитної лінії (продовження загального строку дії договору) на таких умовах: зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переносяться на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при ненадходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду.

Отже, суд попередньої інстанції встановив, що строк користування кредитом продовжувався і, як видно з розрахунків заборгованості за договором, її розмір складав 53 889,02 гривень, з яких: 21 999,20 гривень заборгованість за тілом кредиту; 31 889,82 гривень заборгованість за процентами.

Проте суд не врахував, що у пункті 1.8. кредитного договору його сторони погодили, що встановлений у п. 1.7. договору строк дисконтного періоду та відповідно строк надання кредитної лінії може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів за умови, якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження дисконтного періоду.

Щодо доказів виконання відповідачем умов п. 1.8. кредитного договору у матеріалах справи, то вони відсутні, а відповідачем здійснено сплату 3 556 гривень лише 15 січня 2022 року, тобто на 32 день після укладення договору та отримання кредитних коштів, та сплату 5 гривень 15 лютого 2022 року, а тому погоджений сторонами строк кредитування залишається незмінним 30 днів.

Також колегія апеляційного суду звертає увагу й на висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16, згідно з якими надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за користування кредитом, так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Між тим, з огляду на зміст та тлумачення кредитного договору нарахування заборгованості за процентами поза 30-денним строком кредитування здійснювалась як міра відповідальності за порушення певних умов. Це не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначав, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наведені обставини спонукають до висновку, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом його дії сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання у кредитора виникає право вимоги відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Отже, як правильно на це покликається заявник, а колегія суддів з таким розрахунком погоджується, до стягнення підлягала нарахована заборгованість в межах тридцятиденного строку кредитування і лише в розмірі 21 348 гривень, позаяк станом на 13 січня 2022 року заборгованість становила 24 904 гривень, з яких 2904 гривень - за відсотками, а 15 січня 2024 року було погашено 3 556 гривень.

Оскільки в іншій частині заборгованість за процентам за кредитним договором стягненню з відповідачки не підлягала, подану апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Підставою для прийняття нової постанови - про часткове задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 20 лютого 2025 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" заборгованість в розмірі 21 348 (двадцять одна тисяча триста сорок вісім) гривень 00 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал"; ; адреса місцезнаходження: вул. Рогнідинська, буд. 4А, кв. офіс 10, м. Київ.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків