Дата документу 06.05.2025 Справа № 336/8190/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/8190/24 Головуючий у 1-й інстанції: Вайнраух Л.А.
Провадження №22-ц/807/906/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Полякова О.З., Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Бундюк Єлизавети Володимирівни на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2025 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту перебування дитини на утриманні, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту перебування дитини на утриманні.

В обґрунтування позову зазначено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 2014 року, який рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2017 року у справі №336/3440/17 було розірвано.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який після розірвання шлюбу продовжив проживати разом з матір`ю, ОСОБА_2 .

За рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2015 року у справі №336/5165/15-ц за позовом ОСОБА_2 стягнуто з ОСОБА_1 на її користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 27 липня 2015 року до досягнення останнього повноліття.

18 листопада 2015 року на підставі виконавчого листа від 27 жовтня 2015 року, старшим державним виконавцем Супруном В.В. відділу державної виконавчої служби Василівського районного управління юстиції Запорізької області відкрите виконавче провадження №49375846.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2022 року за позовом ОСОБА_2 у справі №336/2840/21 позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте, з 2015 року по теперішній час з позивача продовжують стягувати аліменти у примусовому порядку, тобто протягом 9 років та заборгованості зі сплати аліментів немає.

З 19 квітня 2019 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Від шлюбно-сімейних відносин мають двох спільних дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є внутрішньо переміщенні особи та разом з дітьми мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , разом з їхніми спільними двома дітьми.

Отже, ОСОБА_1 є біологічним батьком трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно якого позивач позбавлений батьківських прав, однак продовжує утримувати, починаючи з 2015 року у примусовому порядку і не має заборгованості зі сплати аліментів; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з якими Позивач фактично мешкає та утримує у добровільному порядку.

Зважаючи на вказані життєві обставини, а саме, що Позивач має на утриманні трьох дітей та не має заборгованості зі сплати аліментів, тому відповідно до абз. 3 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Позивач має право на відстрочку від призиву під час мобілізації. Однак, звернувшись з відповідною заявою та з підтверджуючими документами до ІНФОРМАЦІЯ_5 з метою оформлення відстрочки від призову під час мобілізації на підставі абз. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - Позивач, ОСОБА_1 , отримав відмову (в усному порядку), на підставі того, що наданий ним пакет документів не відповідає вимогам викладених у Додатку № 5 (Перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову під час мобілізації) до Постанови КМУ «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» № 560 від 16.05.2024 року, та рекомендовано отримати рішення про встановлення факту перебування на утриманні дитини ОСОБА_7 , відносно якого Позивач позбавлений батьківських прав.

У серпні 2024 року Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення. Однак, ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська по справі №208/7660/24 від 07.08.2024 року ОСОБА_1 , було відмовлено у задоволенні заяви на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України якою визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд встановити юридичний факт перебування малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утриманні ОСОБА_1 . Судові витрати залишити за позивачем.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2025 року провадження у справі закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки відсутній предмет спору.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Бундюк Єлизавета Володимирівна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції невірно визначився з правою та фактичною підставою позову відносно порушеного права та охоронюваного законом інтересу позивача, тобто не вірно визначив, як з предметом позову, так і підставою позову. Суд помилково встановив предмет позову, визначивши: «встановлення факту одноосібного утримання дитини батьком. Однак, предметом позову дослівно є: встановити юридичний факт перебування малолітнього ОСОБА_3 на утриманні ОСОБА_1 ». Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Тобто, про одноосібне утримання, що якраз і передбачає існування певного спору щодо утримання та виховання дитини, в позові не йдеться. Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках продовження дитиною навчання до закінчення навчання. В тексті заявленого позову вказується про утримання дитини в розумінні сплати аліментів в розумінні норм сімейного законодавства, тобто участь батька або матері (залежно від того, хто проживає окремо) в утриманні дитини, яка сплачується в грошовій формі щомісяця. А стягнення аліментів у примусовому порядку протягом 9 років лише 3 з яких позивач позбавлений батьківських прав, відсутність заборгованості по аліментам, безспірно доводить факт утримання дитини у спосіб сплати аліментів відповідно до ст. 181СК України.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення судової повістки (а.с. 166), до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи суду не надав.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 в даному судовому засіданні.

.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженні у справі і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає, встановленими: невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Ухвала суду про закриття провадження у справі мотивована тим, що на теперішній час відсутній предмет спору між сторонами щодо утримання та виховання дитини, існування певного спору щодо утримання та виховання дитини не повідомлено й відповідачкою ОСОБА_2 на стадії підготовчого провадження судової справи. Суд вважає, що доведення факту одноосібного утримання дитини батьком пов`язане, з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських

обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного), проте, відповідних обставин позивачем не зазначено та не повідомлено.

З таким висновком не погоджується апеляційний суд виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Позивач, ОСОБА_1 є біологічним батьком трьох дітей:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 02 липня 2015 року, видане Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського правління юстиції, актовий запис №724 (а.с.16);

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 19 квітня 2019 року, видане Енергодарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. актовий запис №74 (а.с.34);

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , видане Виконавчим комітетом Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області, актовий запис №10 (а.с.35).

Син ОСОБА_3 народжений від першого шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , укладений з 25 жовтня 2014 року, розірваний за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2017 року (а.с.15,18-19).

Двоє дітей син ОСОБА_1 та донька ОСОБА_5 народилися від другого шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_6 з 19 квітня 2019 року (а.с.34).

Відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батько ОСОБА_1 позбавлений батьківських прав, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2022 року у справі №336/2840/21. Дане рішення набуло законної сили 22 березня 2022 року (а.с.27-33).

Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2015 року у справі №336/5165/15-ц з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, щомісячно починаючи з 27 липня 2015 року до досягнення дитиною повноліття. Дане рішення набуло законної сили 24 жовтня 2015 року (а.с.21-22,23).

На виконання якого 27 жовтня 2015 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист, на підставі якого старшим державним виконавцем Супрун В.В. відділу державної виконавчої служби Василівського районного управління юстиції Запорізької області від 18 листопада 2015 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №493758 (а.с.23).

Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2022 року у справі №336/2840/21 за позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_1 позбавлено батьківських пав відносно сина ОСОБА_3 . Дане рішення набуло законної сили 22 березня 2022 року (а.с.27-33).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів державного виконавця Білан Дмитро, ОСОБА_1 заборгованість зі сплати аліментів станом на 30 червня 2024 року відсутня (а.с.24).

Неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає разом з матір`ю ОСОБА_2 , що не заперечується сторонами.

Неповнолітній син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з якими Позивач фактично мешкає разом з дружиною ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , як внутрішньо переміщені особи без реєстрації, що підтверджується актом проживання без реєстрації КП «Кам`янської міської ради «Добробут» від 17 червня 2024 року, довідкою від 21 червня 2024 року №1208- про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи (а.с.37,38).

Відповідно до Військово-облікового документу від 15 липня 2024 року, ОСОБА_1 військовозобов`язаний (ас.14).

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, в тому числі жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Звертаючись з заявою про встановлення факту перебування дитини, ОСОБА_1 на його утриманні, заявник посилається на можливість в подальшому оформити відстрочку від мобілізації, оскільки він є чоловіком, на утриманні якого перебувають троє дітей до 18 років відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року N 560 "Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період" та положення п. 3 ст. 23 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Посилався на те, що встановлення даного юридичного факту необхідно йому для можливості отримання відстрочки від мобілізації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Відповідно до Додатку №5 до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» № 560 від 16.05.2024 року абз. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачає наступний перелік документів:

1.свідоцтво про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства

військовозобов`язаного, 2. один із документів:

- свідоцтво про реєстрацію шлюбу з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше);

- або рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з

батьком (матір`ю);

- або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з тим із

батьків, який є військовозобов`язаним;

- або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь

другого з батьків у їх вихованні;

-або рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні в військовозобов`язаного відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договір про сплату аліментів на дитину.

Отже, встановлення факту безпосередньо пов`язано із його статусом військового зобов`язаного, отриманням права на відстрочку від призову під час мобілізації, оскільки до ТЦК та СП необхідно подати виключно рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні. Тому позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Разом з цим, як видно з позовної заяви, позивача позбавлено батьківських прав відносно ОСОБА_3 .

За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

В оскаржуваній ухвалі суд прийшов до висновку про відсутність існування спору між сторонами щодо утримання та виховання дитини. Суд вважає, що доведення факту одноосібного утримання дитини батьком пов`язане, з настанням ( існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків ( у тому числі умисного), проте, відповідних обставин позивачем не зазначено та не повідомлено.

Разом з тим, судом першої інстанції не взято до уваги наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, одним зі способів утримання дитини є сплата аліментів, які присуджуються в частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Суд помилково встановив предметом позову, визначивши «Встановлення факту одноосібного утримання дитини батьком. Оскільки предметом позову є встановлення факту перебування малолітнього ОСОБА_3 на утриманні ОСОБА_1 » , тобто про одноосібне утримання, що передбачає існування певного спору щодо утримання та виховання дитини, в позові не йдеться. При цьому суд зазначив, що для підтвердження самостійного утримання дитини батьком необхідно існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Тобто, суд визначив необхідність з`ясування обставин на підставі яких обсяг прав матері обмежується або припиняється, і під час судового розгляду з`ясував, що права матері не обмежуються, що не заперечував позивач, а відтак відсутній предмет спору.

Водночас, в тексті заявленого позову вказується про утримання дитини в розумінні сплати аліментів відповідно до норм сімейного законодавства, тобто участь батька або матері ( залежно від того, хто проживає окремо) в утриманні дитини, яка сплачується в грошовій формі щомісяця. Стягнення аліментів у примусовому порядку протягом 9 років лише три з яких позивач позбавлений батьківських прав, відсутність заборгованості по аліментам, на думку позивача доводить факт утримання дитини у спосіб сплати аліментів відповідно до ст. 181 СК України.

У пункті 2 Постанови Пленумом Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснюється, що рішення (ухвала суду є одним з видів рішення відповідно до ст. 258 ЦПК України) є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 Цивільного процесуального кодексу України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих

обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Проте зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду, який належним чином

не з`ясував характер і суть заявлених сторонами вимог, не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Отже, у вказаній справі суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої інстанції.

Згідно із пунктом четвертим частини першої статті 379 ЦПК України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Враховуючи, що судом першої інстанції постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, апеляційний суд на підставі ст. 379 ЦПК України скасовує оскаржувану ухвалу та направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З огляду на зазначене, аргументи апеляційної скарги частково є виправданими.

Щодо судових витрат.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, розподіл судових витрат має здійснити вказаний суд за результатами вирішення спору пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Бундюк Єлизавети Володимирівни задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2025 року скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Повна постанова складена 07 травня 2025 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Кочеткова І.В. Поляков О.З.