КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/8555/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5550/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретарів судового засідання - Дячук І.М., Марченко М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року, постановлену під головуванням судді Марфіної Н.В., у справі за позовом керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання спадщини відумерлою та витребування майна, -

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва Дейнека С. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання спадщини відумерлою та витребування майна (т. 1 а.с. 1-13 т. 2 а.с. 125-128).

20 вересня 2024 року до суду надійшла заява від керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва Дейнеки С. про забезпечення позову, у якій сторона позивача просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту, встановлення заборони відчуження кв. АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) (т. 2 а.с. 168-173).

На обґрунтування заяви зазначав, що у провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 755/8555/23 за позовною заявою Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 , про визнання спадщини відумерлою та витребування майна - квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги окружної прокуратури обґрунтовані, серед іншого, тим, що після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні спадкоємці за заповітом та за законом, а тому квартира АДРЕСА_1 , згідно зі ст. 1277 Цивільного кодексу України та ст. 338 Цивільного процесуального України, має бути визнана відумерлою спадщиною і перейти у власність до територіальної громади міста Києва. Однак, на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16.07.2020 у цивільній справі № 755/16466/19 державний реєстратор 08.09.2020 зареєстрував право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 . У подальшому, ОСОБА_2 подарувала квартиру ОСОБА_3 згідно з договором дарування від 30.09.2020, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуд Л.М. під № 617. Проте, постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 755/16466/19 задоволено апеляційну скаргу Київської міської ради та рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 липня 2020 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові. Постановою від 01 вересня 2021 року Верховний Суд залишив без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_2 , а постанову Київського апеляційного суду від 02.12.2020 - без змін. Таким чином, ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано судами вищих інстанцій. При цьому, ОСОБА_2 відчужила квартиру за безвідплатним договором своїй дочці ОСОБА_3 .

Однак, під час розгляду цієї справи в суді співвідповідач ОСОБА_3 умисно відчужила вказану квартиру ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 02.10.2023, посвідченого державним нотаріусом Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 Куроп`ятник В.М. Відчуження спірної квартири співвідповідачем ОСОБА_3 вчинено умисно на шкоду інтересам територіальної громади столиці в особі Київської міської ради, з метою ускладнити або унеможливити виконання рішення суду на користь Київради. Такі дії ОСОБА_3 свідчать про її недобросовісність.

Більш того, під час розгляду судом справи за позовом окружної прокуратури співвідповідач ОСОБА_2 у листопаді 2023 року ініціювала повторний судовий спір та звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, у якому просила встановити факт свого проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 14 грудня 2009 року до часу відкриття спадшини; визнати її спадкоємцем за законом четвертої черги майна померлого ОСОБА_5 ; визнати за позивачем в порядку спадкування за законом як спадкоємцем четвертої черги після померлого право власності на спірну квартиру. Дніпровський районний суд міста Києва ухвалою від 06 листопада 2023 року відмовив у відкритті провадження у справі № 755/17088/23 на підставі пункту 2 частини першої статті 186 Цивільного процесуального кодексу України. Вказана ухала суду залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року, а постановою Верховного Суду від 25.06.2024 відмовлено у задоволенні касаційної скарги представника ОСОБА_2 та вказані ухвали і постанова судів залишені без змін.

Вважав, що вказане доводить, що відповідач ОСОБА_2 намагається у всякій спосіб набути права власності на майно територіальної громади столиці, яка є єдиним дійсним законним власником спірної квартири. Такими своїми діями співвідповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 доводять свою недоброчесну поведінку щодо спірної квартири та усіляко намагаються перешкодити дійсному власнику - територіальній громаді міста Києва реалізувати своє законне право як єдиного законного спадкоємця.

Станом на цей час власником квартири є ОСОБА_1 . Ухвалою суду від 19.09.2024 частково задоволено клопотання окружної прокуратури про заміну первісного співвідповідача належним. Враховуючи те, що ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_3 , достовірно знаючи про існуючі судові спори щодо вказаної квартири навмисно вчинили дії щодо її відчуження, існує ризик того, що новий власник ОСОБА_1 так само зможе відчужити спірну квартиру, що унеможливить виконання рішення сулу у випадку задоволення цієї позовної заяви.

Предметом спору у цій справі є квартира АДРЕСА_1 , яка с відумерлою спадщиною та яку окружна прокуратура просить витребувати на користь територіальної громади столиці.

Враховуючи вказане вище, Київська міська рада позбавлена можливості використати фактично належне їй майно на користь мешканців міста, тим більше в умовах воєнного стану.

Отже, беручи до уваги, що прокурор звернувся до суду із майновою позовною вимогою, судове рішення, у разі задоволення позову, вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити та унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. При цьому, має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Існує реальний ризик того, що новий власник спірної квартири відповідач ОСОБА_1 , після того, як дізнається про існування цього судового спору, може вчинити дії щодо відчуження спірного майна, як це було вже зроблено попередніми власниками ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ).

Виходячи зі змісту спірних правовідносин, вжиття заходу забезпечення позову шляхом накладання арешту на спірне майно не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_1 , оскільки об`єкт нерухомості залишається у її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися (відчужувати) вказаним майном обмежується на певний час, отже має тимчасовий характер та є лише збереженням існуючого становища до розгляду цієї справи по суті.

Такий захід забезпечення як накладення арешту на спірне майно має логічний зв`язок з предметом позовних вимог і такий захід може забезпечити ефективний захист прав або інтересів позивача в разі ухвалення рішення про задоволення позову. При цьому, відсутність на цей час будь-яких доказів дій відповідача ОСОБА_1 , які могли підтвердити її наміри здійснити відчуження належного їй на праві власності спірного нерухомого майна, не спростовує наявності у неї можливості відчужити спірне нерухоме майно у будь-який час, якщо не вжити заходи забезпечення позову (т. 2 а.с. 168-173).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року заяву керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва про забезпечення позову керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання спадщини відумерлою та витребування майна - задоволено частково. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 02.10.2023 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000). В іншій частині заяви про забезпечення позову - відмовлено(2 а.с. 182-186).

Не погодившись із ухвалою суду, 11 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову (т. 3 а.с. 77-82, 96-101).

В апеляційній скарзі зазначила, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, а висновки про накладення арешту на спірну квартиру є передчасними. Зі змісту оскаржуваної ухвали не вбачається, з чого саме виходив суд першої інстанції, задовольняючи клопотання про забезпечення позову. В ухвалі відсутні мотивувальні висновки про обґрунтованість припущення стосовно того, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, лише посилання на статті ЦПК України. Зі змісту оскаржуваної ухвали не вбачається реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, жодного документального підтвердження та інформації стосовно того, що апелянт здійснює дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду.

Вважала, що саме лише посилання судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на потенційну можливість ухилення нею від виконання можливого судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

При цьому, у позовній заяві керівника Дніпровської окружної прокуратури м. Києва сформовані вимоги до ОСОБА_2 та до ОСОБА_3 . Проте, п. 3 ч. 1 ст. 151 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову можуть бути вжиті лише в межах предмета позову. При цьому, предмет позовних вимог не містить вимог до ОСОБА_6 (т. 3 а.с. 77-81, 96-101).

04 лютого 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від в.о. обов`язків керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва Мамоян Р., в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення (т. 3 а.с.114-120).

05 лютого 2025 року до суду надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу від представника Київської міської ради - Малуєвої С.О. в яких остання просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін (т. 3 а.с. 121-126).

У судовому засіданні прокурор Корж О.А. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, причини неявки не повідомили про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Апелянт ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом 01 травня 2025 року була сповіщена 12 квітня 2025 року врученням повідомлення, про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату особисто повідомлення суду. Повідомлення відповідачки ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 , її представника - адвоката Грищенко О.М. повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адрес місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. Представник Київської міської ради - Горбачова І.В. подала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності (т. 3 а.с. 109-113, 127-129, 131-149, 152-165).

При цьому, 20 лютого 2025 року і 03 квітня 2025 року суд апеляційної інстанції відкладав розгляд справи, забезпечивши права учасників справи взяти участь у розгляді справи апеляційним судом (т. 3 а.с. 130).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. При цьому, участь сторін та їх представників в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою (частина 2 ст. 372 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вищезазначене та положення ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив того, що враховуючи, що позовними вимогами є, зокрема, витребування квартири АДРЕСА_1 , накладення арешту на таке спірне майно забезпечить неможливість його відчуження/обтяження, що сприятиме можливості розгляду справи у розумні строки, та у разі задоволення або часткового задоволення позову забезпечить можливість виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача, оскільки за умови зміни власника або застосування обтяження відповідне утруднить виконання рішення суду та породить необхідність подальших звернень позивача до суду за захистом своїх прав, отже в такому випадку захист порушених прав не буде ефективним (у разі якщо судом буде встановлено порушення прав позивача та необхідність їх захисту).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч. 2 ст. 150 ЦПК України).

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Так, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами у даній справі виник спір щодо визнання спадщини (однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 21,5 кв.м.) відумерлою та витребування нерухомого майна на користь територіальної громади м. Києва.

В матеріалах справи наявна інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо обкута нерухомого майна, з якої вбачається, що однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 21,5 кв.м., належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 175-176).

На обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач вказував, що ОСОБА_1 можуть бути вчинені дії щодо відчуження спірної квартири, що в свою чергу може ускладнити або зробить неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог. Звертав увагу, що спірна квартира вже відчужувалась від попередніх власників.

При цьому, позивачем крім немайнових, заявлені майнові вимоги про витребування спірної квартири.

З огляду на те, що під час вирішення спору по суті спірна квартира може бути відчужена на користь третіх осіб, що може потягнути за собою зміну предмета спору чи ініціювання нового спору, викладені заявником обставини, виходячи з положень статті 151 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

З огляду на викладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що жодного документального підтвердження та інформації стосовно того, що апелянт здійснює дії, спрямовані на ухилення від виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, в матеріалах справи немає.

Таким чином, беручи до уваги те, що між сторонами виник спір щодо визнання спадщини, а саме однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 21,5 кв.м., відумерлою та витребування вказаного нерухомого майна, яке, згідно доводів прокуратури, належить територіальній громаді м. Києва, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора про те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту на вказане нерухоме майно може призвести до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, оскільки можуть бути вчинені дії щодо відчуження на користь третіх осіб спірної квартири, право власності на яку, на даний час, зареєстроване за ОСОБА_1 .

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наявні підстави для вжиття заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Враховуючи збалансованість інтересів сторін, колегія суддів дійшла висновку, що вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірну квартиру не завдасть істотних наслідків для відповідачки, ніж якщо такий захід вжитий не буде.

При цьому, слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не є відповідачем у справі, оскільки позовні вимоги пред`явлені не до неї, а заходи забезпечення позову можуть бути вжиті лише в межах предмета позову, колегія суддів відхиляє, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19.09.2024 року в порядку процесуального правонаступництва залучено до участі у справі замість співвідповідача ОСОБА_3 - у якості співвідповідача ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 155-160).

Інші доводи цих висновків не спростовують, не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали, тому колегія суддів їх відхилила.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно вирішено питання про забезпечення позову у цій справі виходячи з того, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а тому ухвала є законною та не підлягає скасуванню.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення: 02 травня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова