Номер провадження: 22-ц/813/1590/25
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості здійснених поліпшень домоволодіння, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості здійснених поліпшень домоволодіння, посилаючись на те, що вона у період з 2008 року проживала сумісно з ОСОБА_4 та їхніми спільними дітьми у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначила, що нею за рахунок її трудових та грошових затрат було реконструйовано та відремонтовано вищевказане домоволодіння та вона є добросовісним володільцем грошової суми, на яку збільшилася вартість домоволодіння, на компенсацію якої вона має право, та яка підлягає стягненню з відповідачів на її користь, згідно вимог ч. 4 ст. 390 ЦК України, та яка складає грошову суму у розмірі 2 779 452 (два мільйони сімсот сімдесят дев`ять тисяч чотириста п`ятдесят дві) гривні.

Позивач просила суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію вартості здійснених нею поліпшень домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , які не можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, в розмірі 1 389 726 гривень; стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію вартості здійснених нею поліпшень домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , які не можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, в розмірі 1 389 726 гривень; стягнути з відповідачів солідарно на її користь понесені по справі судові витрати.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 22 травня 2024 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості здійснених поліпшень домоволодіння задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію вартості здійснених нею поліпшень домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , які не можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, в розмірі 1 389 726 (один мільйон триста вісімдесят дев`ять тисяч сімсот двадцять шість) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію вартості здійснених нею поліпшень домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , які не можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, в розмірі 1 389 726 (один мільйон триста вісімдесят дев`ять тисяч сімсот двадцять шість) гривень.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 10 442 (десять тисяч чотириста сорок дві) гривні в рахунок сплаченого судового збору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 травня 2024 року в частині вимог до ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову до ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована такими підставами: 1.1. Суд задовольнив позов на підставі статті 390 Цивільного кодексу України «Розрахунки при витребуванні майна із чужого незаконного володіння» - за відсутності у справі жодних правовідносин між її сторонами щодо витребування будь-якого майна взагалі. 1.2. Позивач стверджує, що вона нібито виконувала будівельні роботи у домоволодінні, компенсацію вартості яких просить стягнути, «протягом 2008-2018 років», водночас Постановою Одеського апеляційного суду від 23 червня 2021 року у справі №521/21224/13-4 право власності на домоволодіння адресою: АДРЕСА_1 (надалі також - домоволодіння) було визнано за Відповідачем-1 та Відповідачем-2 в порядку «поділу майна подружжя» виходячи з факту його набуття як майна в період шлюби між ними. При цьому сама Позивач брала участь у розгляді вказаної справи як свідок та в ході т допиту жодним словом не стверджувала про те, що нібито брала участь у виконанні будь-яких робіт в цьому домоволодінні 1.3. Позивач не довела жодним належним доказом проведення нею будь-яких будівельних (ремонтних) робіт щодо домоволодіння, а жоден з наданих до справі документів не містить доказів виконання нею таких робіт у вказаний в позові проміжок часу. 1.4. Позивач не довела наявності в неї коштів та джерел їх отримання для нібито здійснення будівельних робіт у домоволодінні, посилання на продаж нею транспортних засобів є помилковими, оскільки цей продаж відбувався вже після завершення того періоду часу, коли вона нібито (за її ж твердженнями) виконувала роботи з поліпшення домоволодіння. 1.5. Позивач не довела навіть часу проживання нею нібито однією сім`єю з Відповідачем-1, оскільки він у той час не лише «формально» перебував у шлюбі з Відповідачем-2, але й обидва Відповідачі зверталися за медичною допомогою щодо вагітності, що також спростовує тези Позивача про нібито її стосунки з Відповідачем-1, та відсутність стосунків між відповідачами. 1.6. Позивач взагалі обрала невірний спосіб захисту. 1.7. Суд першої інстанції цілком та повністю проігнорував всі доводи Відповідача-2, фактично своїм рішенням «легалізував» гру в «піддавки» між Позивачем та Відповідачем-1, з метою позбавлення Відповідача-2 права власності на частину домоволодіння, а жоден довід Відповідача-2 не було почуто, не було спростовано та не було відображено в рішенні взагалі.

В судовому засіданні суду апеляційного інстанції, присутній представник ОСОБА_1 адвокат Розенбойм Юрій Олександрович підтримав доводи апеляційної скарги.

Присутні представник ОСОБА_3 адвокат Радіонов Олександр Леонідович та представник ОСОБА_4 адвокат Тодирець Андрій Олександрович заперечували проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону в оскаржуваній частині судове рішення суду першої інстанціїв не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості здійснених поліпшень домоволодіння, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджуються наступні обставини.

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 2003 року до 22 січня 2013 року, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб та свідоцтва про розірвання шлюбу.

Постановою Одеського апеляційного суду від 23 червня 2021 року по справі №521/21224/13-ц рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2018 року скасовано і прийнято постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності за кожним на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні будинком з надвірними спорудами АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 до вказаного будинку. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 : грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки КАМАЗ 5511 (зелений), 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , в розмірі 84 785 грн. (вісімдесят чотири тисячі сімсот вісімдесят п`ять гривень); грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки MAN TGA 18.410 (червоний), 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , в розмірі 199 340 грн. (сто дев`яносто дев`ять тисяч триста сорок гривень); грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки IVECO EUROCARGO 150Е18 (червоний), 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_6 , в розмірі 98 475 грн. (дев`яносто вісім тисяч чотириста сімдесят п`ять гривень); грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки KIA SORENTO, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_7 , в розмірі 111 229 грн. (сто одинадцять тисяч двісті двадцять дев`ять гривень); грошову компенсацію вартості 1/2 частини автопричепу ОДАЗ 9370, 1984 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_7 , в розмірі 14 220 грн. (чотирнадцять тисяч двісті двадцять гривень), а всього у сумі 508049 грн. (п`ятсот вісім тисяч 49 гривень).

Позивач у позовній заяві вказує, що вона та ОСОБА_4 у 2008 році створили сім`ю, однак шлюб в державних органах реєстрації актів цивільного стану не реєстрували.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується наданими копіями свідоцтв про народження.

Позивач у позовній заяві зазначає, що вони з відповідачем ОСОБА_4 та дітьми проживали спільно у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в період стосунків ними проведено реконструкцію житлового будинку, а саме: знесено будинок під літ. «А» та побудовано гараж; реконструйовано будинок під літ. «Б» шляхом змінення поверховості будинку, добудовано житлову мансарду та збільшено площу житлового будинку. Внаслідок будівництва та реконструкції проведені роботи по реконструкції та переобладнанню: літ. «Б», на першому поверсі: гаражу, коридору, кухні, на другому поверсі: коридору, житлової кімнати, гардеробної, санвузлу; літ. «И», побудована мансарда, яка після будівництва складається з: коридору, житлової кімнати, збільшено поверховість будівлі, проведені роботи по реконструкції та переобладнанню першого поверху, переднього коридору, кухні, санвузлу, житлової кімнати, площею 10,6 кв. м., житлової кімнати площею 10,1 кв. м., житлової кімнати площею 11,7 кв. м., та житлової кімнати площею 30,5 кв. м., проведено реконструкцію крівлі, яка, крім іншого, була переобладнана з шиферного покриття на черепицю. Позивач вказує, що будівельні роботи проведено як за її грошові кошти, так і її працею, оскільки вона працювала, отримувала дохід, та їй на праві приватної власності належали транспортні засоби, які вона відчужила, а отримані кошти в т.ч. були витрачені на будівництво та реконструкцію будинку.

Відповідач ОСОБА_4 у відзиві на позов не заперечує щодо зазначеного та вказує, що він у період з 2007 року по 2013 рік не працював та не мав доходу, однак не погоджується із сумою вказаною позивачем.

Позивачем до позовної заяви долучено висновок експерта (спеціаліста) №22-12/21, складеного 22.12.2021 року ОСОБА_8 , відповідно до якого вартість поліпшень, проведених за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: будівництво житлового будинку літ. Б, будівельних робіт у житловому будинку літ. И та благоустрою земельної ділянки складає 2 779 452 (два мільйони сімсот сімдесят дев`ять тисяч чотириста п`ятдесят дві) гривні.

Ухвалою суду від 08 лютого 2022 року за клопотанням ОСОБА_4 призначено по цивільній справі судову будівельно-технічну експертизу.

Згідно із висновком експерта № 22-1470 від 29.06.2023 року Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України вартість будівельних робіт, проведених за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: будівництва житлового будинку літ. «Б», будівельних робіт у житловому будинку літ. «И» та благоустрою земельної ділянки у цінах станом на теперішній час складає 3 860 151 (три мільйони вісімсот шістдесят тисяч сто п`ятдесят одна) гривня 89 (вісімдесят дев`ять) копійок.

Колегія суддів виходить з наступного.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно - правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин перших статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18)).

Приватно - правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо, суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина 1 статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість,сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини 5 статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально. Саме до таких висновків щодо змісту вказаних норм права дійшов КЦС ВС у постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 633/407/18 (провадження № 61-19202 св 20).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просила суд:

- стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію вартості здійснених нею поліпшень домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , які не можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, в розмірі 1 389 726 гривень;

- стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію вартості здійснених нею поліпшень домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , які не можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, в розмірі 1 389 726 гривень; стягнути з відповідачів солідарно на її користь понесені по справі судові витрати.

При цьому, в якості нормативного обґрунтування позову, позивач посилається на ч. 3, ч. 4 ст. З90 ЦК України, без вказівки на конкретну статтю закону.

Відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

За приписами ч. 4 ст.390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 у справі №6-389цс16 зазначено, положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 203/6836/14-ц (провадження № 61-23365св18) зазначено, відповідно до частини четвертої статті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Проте, судами не враховано, що відповідно до положень частини четвертої статті 390 ЦК України добросовісність позивача підлягає встановленню саме під час розгляду зазначеної справи, оскільки від цієї обставини залежить, чи має право позивач на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна, внаслідок поліпшень, які не можуть бути відокремлені. Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна.

У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 335/7363/15-ц (провадження № 61-18149св18) вказано, спір між сторонами в цій справі виник з приводу того, на яку саме компенсацію в межах заявлених позовних вимог має право позивач у зв`язку з витребуванням у неї спірної квартири, яку за час володіння вона встигла відремонтувати, та з кого з відповідачів і в якому розмірі слід її стягнути.

Відповідно до частини четвертої статті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

За змістом вказаної правової норми лише добросовісний набувач має право на залишення за собою поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач має право на відшкодування здійснених на поліпшення витрат у сумі, на яку збільшилася їх вартість. Під поліпшеннями слід розуміти такі витрати на майно, які мають корисний для речі характер, тобто покращують її властивості, в тому числі її якість, збільшують вартість майна (наприклад, здійснення поточного ремонту нерухомості)».

У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 766/8694/16-ц (провадження № 61-35681св18) вказано, з урахуванням приписів частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України кінцевий набувач може заявити до власника спірного нерухомого майна позов про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належить право на його повернення, необхідних витрат на утримання та збереження витребуваного майна, а у разі здійснення поліпшень цього майна, які не можна відокремити від нього без завдання йому шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість спірного нерухомого майна.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 07 вересня 2016 року, провадження № 6-389цс16, та Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, провадження № 14-376цс18.

У справі що переглядається встановлено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в якому, як зазначає позивачка, здійснено останньою відповідні поліпшення, належало на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі рішення Малиновського суду м. Одеси від 03.06.2005 року у справі № 2-5451/2005.

В подальшому, постановою Одеського апеляційного суду від 23 червня 2021 року по справі №521/21224/13-ц рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2018 року скасовано і прийнято постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності за кожним на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні будинком з надвірними спорудами АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 до вказаного будинку. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 : грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки КАМАЗ 5511 (зелений), 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , в розмірі 84 785 грн. (вісімдесят чотири тисячі сімсот вісімдесят п`ять гривень); грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки MAN TGA 18.410 (червоний), 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , в розмірі 199 340 грн. (сто дев`яносто дев`ять тисяч триста сорок гривень); грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки IVECO EUROCARGO 150Е18 (червоний), 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_6 , в розмірі 98 475 грн. (дев`яносто вісім тисяч чотириста сімдесят п`ять гривень); грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки KIA SORENTO, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_7 , в розмірі 111 229 грн. (сто одинадцять тисяч двісті двадцять дев`ять гривень); грошову компенсацію вартості 1/2 частини автопричепу ОДАЗ 9370, 1984 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_7 , в розмірі 14 220 грн. (чотирнадцять тисяч двісті двадцять гривень), а всього у сумі 508049 грн. (п`ятсот вісім тисяч 49 гривень).

Таким чином, згідно вищевказаного рішення за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було визнано право власності на вказане домоволодіння (по частини за кожним) в порядку «поділу майна подружжя» виходячи з факту його набуття як майна в період шлюби між ними.

Ухвалою Верховного Суду від 10.08.2021 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя - відмовлено.

Під час розгляду справи №521/21224/13-ц ОСОБА_1 та його представник стверджували про те, що спірне домоволодіння було збудоване за кошти ОСОБА_4 , які отримані за рахунок продажу належних йому особисто автомобілів та іншого домоволодіння. Будь-яких відомостей, що будівництво або реконструкція будинком з надвірними спорудами АДРЕСА_1 відбувались за участі особистих коштів ОСОБА_3 . ОСОБА_4 та його представник під час розгляду справи № 521/21224/13-ц в першій та апеляційній інстанціях не повідомляли.

Не повідомила ці відомості суду будучи допитаною в якості свідка в межах розгляду справи №521/21224/13-ц і ОСОБА_3 (позивач у даній справі), пояснивши лише, що проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 2008 року. До 2010 року вони проживала у брата ОСОБА_4 , оскільки на АДРЕСА_1 йшли ремонтні роботи

Натомість у справі, яка переглядається, ОСОБА_3 стверджує, що ремонтні роботи (реконструкція) в домоволодінні по АДРЕСА_1 проводились за рахунок її особистих коштів, що підтвердив і ОСОБА_4 визнавши заявлені вимоги ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості здійснених поліпшень домоволодіння у повному обсязі.

При таких обставинах колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про наявність у ОСОБА_4 ознак суперечливої поведінки

ІНФОРМАЦІЯ_4 (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що ОСОБА_4 , стверджуючи у справі №521/21224/13-ц про поділ майна подружжя, що реконструкція домоволодіння по АДРЕСА_1 проводилась за його особисті кошти отримані внаслідок відчуження його особистого майна (автомобілів та іншого об`єкта нерухомості), а після поділу судом майна у рівних частках з колишньою дружиною і відмови у відкритті касаційного провадження за його скаргою на рішення суду, в інший судовій справі, яка переглядається в апеляційному порядку, визнає обставини викладені у позові іншої жінки, з якою він має спільних дітей, що проведена реконструкція домоволодіння по АДРЕСА_1 проводилась за її особисті кошти і визнає вимоги про стягнення грошової компенсації вартості здійснених поліпшень домоволодіння у повному обсязі, заявлені як до нього, так і до його колишньої дружини, що суперечить його попередній поведінці та позиції у справі №521/21224/13-ц, рішення в якій набрало законної сили.

Аналогічно поведінка і позиція ОСОБА_3 має ознаки суперечливої поведінки, оскільки у справі у справі №521/21224/13-ц про поділ майна подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , вона надала показання в якості свідка і не спростовувала доводи ОСОБА_4 , що реконструкція будинку по АДРЕСА_1 проводились за рахунок особистих коштів ОСОБА_4 та не повідомила суду про її участь у реконструкції цього будинку за рахунок її особистих коштів, а згодом пред`явила позов до ОСОБА_4 (з яким має спільних дітей) та ОСОБА_1 (колишньої дружини ОСОБА_4 ) про стягнення грошової компенсації вартості здійснених поліпшень домоволодіння, вказуючи вже, що проведена реконструкціябудинку по АДРЕСА_1 проводились за рахунок її особистих коштів, що визнав і ОСОБА_4 .

При таких обставинах, у суду першої інстанції були всі підстави для критичної оцінки зазначених позивачем обставин, якими вона мотивує заявлені вимоги, а також до визнання цих обставин і заявлених вимог ОСОБА_4 .

Натомість суд першої інстанції наведеного не врахував і не здійснив об`єктивну оцінку встановлених у справі обставин і наданих доказів у сукупності.

Також колегія суддів звертає увагу, що представником ОСОБА_1 адвокатом Розенбоймом Ю.О. до суду першої інстанції представлено інформацію отриману на його запит до Приватного підприємства «Центр репродуктивної медицини» про те, що подружня пара ОСОБА_1 та ОСОБА_4 дійсно мала спостереження у клініки даного підприємства з приводу проблеми вторинного безпліддя в період з 25.02.2009 року до 13.05.2010 року.

При таких обставинах ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі намагались реалізувати право на батьківство, гарантовані ст. ст. 49, 50 СК України, що спростовує доводи про те, що шлюб у 2009-2010 роках носив формальний характер.

При цьому слід зазначити, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.2003 року до 22.01.2013 року, що в розумінні ст. 74 СК України унеможливлює для позивача ОСОБА_3 набуття будь-яких прав на майно, набуте у цей період ОСОБА_4 .

Як вже зазначалось, позивач обґрунтовує позов тим, що вона у період з 2008 року проживала сумісно з ОСОБА_4 та їхніми спільними дітьми у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 та тим, що нею за рахунок її трудових та грошових затрат було реконструйовано та відремонтовано вищевказане домоволодіння та вона є добросовісним володільцем грошової суми, на яку збільшилася вартість домоволодіння, на компенсацію якої вона має право.

Згідно усталеної практики Верховного Суду у релевантних до цієї справи правовідносинах, ключовим аспектом є встановленню під час розгляду справи добросовісність набування майна позивачем, оскільки від цієї обставини залежить, чи має право позивач на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна, внаслідок поліпшень, які не можуть бути відокремлені.

Проте, встановивши з матеріалів справи, що:

- домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (по частини за кожним);

- позивач не набувала будь яких прав на вказане майно;

- судового рішення про витребування вказаного майна з позивача відсутнє;

- судового рішення яке б встановлювало добросовісність володіння вказаним майном позивачем відсутнє;

за вказаних обставин, відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин ч.3 ст. 390 ЦК, а саме: відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належить право на його повернення, необхідних витрат на утримання та збереження витребуваного майна, або ч. 4 ст. 390 ЦК: відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість спірного нерухомого майна, оскільки доказів добросовісного/недобросовісного набування вищевказаним майном позивачем матеріали справи не містять.

Разом з тим, висуваючи висновок про неможливість для застосування до спірних правовідносин як ч.3 ст. 390 ЦК, так і ч. 4 ст. 390 ЦК, на норми які посилається позивач, апеляційний суд враховує підхід який узгоджується з принципом jura novit curia ("суд знає закони"), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункти 83, 144), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункт 44), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 84), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 8.1), від 8 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункт 6.56-6.58), від 7 вересня 2022 року (пункт 10.76))».

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачка ОСОБА_3 вселилася у домоволодіння, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зі згоди останнього, а отже, відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.156 ЖК України мала право користуватися жилим приміщенням нарівні з власником квартири та зобов`язана дбайливо ставитися до житла, брати участь у витратах по утриманню квартири і придомової території та проведенню ремонту.

Отже, участь позивачки ОСОБА_3 у ремонті домоволодіння та його утриманні обумовлена виконанням нею встановленого законом обов`язку, на участь в утриманні та ремонті жилого приміщення та не може тягнути за собою наслідків відшкодування таких витрат.

Крім того, колегія суддів надаючи оцінку висновку експерта №22-1470 від 29.06.2023 року Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції ОСОБА_4 було подано клопотання про призначення судово-будівельної експертизи, на виконання якої поставити таке питання: встановити вартість будівельних робіт, проведених за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: будівництва житлового будинку літ. «Б», будівельних робіт у житловому будинку літ. «И» та благоустрою земельної ділянки.

Ухвалою Малиновського районного суду від 08 лютого 2022 року призначено у справі експертизу, на розгляд експерта поставлено наступне питання: встановити вартість будівельних робіт, проведених за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: будівництва житлового будинку літ. «Б», будівельних робіт у житловому будинку літ. «И» та благоустрою земельної ділянки.

Протягом проведення підготовчого періоду судом, клопотань про призначення судової експертизи, або заперечень щодо такого проведення чи коригування питань до експерта до вже поданого клопотання про призначення судової експертизи, від позивача не надходило.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із висновком експерта №22-1470 від 29.06.2023 року Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України вартість будівельних робіт, проведених за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: будівництва житлового будинку літ. «Б», будівельних робіт у житловому будинку літ. «И» та благоустрою земельної ділянки у цінах станом на теперішній час складає 3860151 (три мільйони вісімсот шістдесят тисяч сто п`ятдесят одна) гривня 89 (вісімдесят дев`ять) копійок.

Проте, вказаний висновок експерта, за обраним способом захисту, не може вважатися належним доказом на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість домоволодіння, оскільки у ньому відсутні відомості про ринкову вартість домоволодіння до та після ремонту. В ході дослідження експертом не встановлено, який обсяг невід`ємних ремонтних робіт був проведений, які матеріали були використані та у якій пропорції відбулося збільшення вартості майна внаслідок таких поліпшень.

Апеляційний суд наголошує, що вартість будівельних робіт у цінах станом на теперішній час у розмірі 3 860 151 грн., яка визначена висновком експерта, не відображає суму для відшкодування, яка необхідна при ч. 4 ст. 390 ЦК України, оскільки необхідним є визначення вартості, на яке збільшилось майно, а не вартості самих будівельних робіт.

З цих же підстав, неможливо використати докази які долучені позивачем до позовної заяви, такі як висновок експерта (спеціаліста) №22-12/21, складеного 22.12.2021 року ОСОБА_8 , а також відповідні кошториси, оскільки на них вказано вартість будівельних робіт в поточних цінах станом на 01 грудня 2021 року.

З огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо подання відповідного клопотання, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) позивач ОСОБА_3 не скористалась своїм правом на подання клопотання про призначення експертизи, а також щодо поставлення власних запитань експертові, при цьому, будучи забезпеченою представником у судовому засідання, на якому вирішувалось питання про проведення експертизи.

За таких обставин, застосування положення частини четвертої статті 390 ЦК України про право добросовісного володільця на відшкодування здійснених ним витрат у сумі, на яку збільшилась вартість майна, не є можливим, оскільки в експертному висновку не висвітлено питання, чи забезпечили проведені в домоволодінні ремонтні роботи приріст ринкової вартості такої будівлі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду в оскаржуваній частині не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає в цій частині скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 22 травня 2024 року в частині позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості здійснених поліпшень домоволодіння скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості здійснених поліпшень домоволодіння залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 07.05.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова