Справа № 450/226/24 Провадження № 2/450/239/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2025 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Мельничук І. І.

при секретарі Дикій О. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири, -

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати об`єкт нерухомого майна, квартиру по адресу: АДРЕСА_1 загальною площею 93.8 кв.м., житловою площа: 42.9 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , частки яких є рівними і становлять по 1/2 за кожним; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири по адресу: АДРЕСА_1 , загальною площею 93.8 кв.м., житловою площа: 42.9 кв.м.

В обгрунтування позову зазначає, що позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з вимогою визнати за ним право власності на частину квартири, яка була придбана під час перебування в шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 . У позовній заяві зазначено, що шлюб між сторонами було зареєстровано 03.05.2018 року у Сихівському районному відділі ДРАЦС м. Львова, а розірвано 26.08.2020 року Пустомитівським районним відділом ДРАЦС. Після розлучення у подружжя залишилися різні прізвища. Спільних дітей сторони не мають. У шлюбі сторони придбали квартиру АДРЕСА_2 . Право власності було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2019 року, укладеного з ТзОВ «Буд Інвест Ком». Купівля відбулася за письмової згоди позивача, який також виконував ремонт у квартирі та зареєстрував там місце проживання з 02.09.2019 року. Після розірвання шлюбу у 2020 році відповідачка вибула з квартири та фактично не користувалася нею, проживаючи в іншому місці та згодом виїхавши до Польщі. Позивач же весь цей час проживав у квартирі, оплачував комунальні послуги, підтримував її стан та має відповідні документи від ОСББ як підтвердження свого фактичного користування. У грудні 2023 року відповідачка самовільно зняла позивача з реєстрації місця проживання та подала заяву на відключення електроенергії, вказавши, що у квартирі ніхто не мешкає, після чого виїхала знову до Польщі. Водночас позивач зумів відновити електропостачання й отримав підтвердження від ОСББ щодо свого фактичного проживання. Позивач вказує, що квартира була набута у шлюбі, тому згідно з нормами Цивільного кодексу України (статті 328, 355356 ЦКУ) є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки придбання квартири відбулося під час шлюбу, а реальні витрати здійснювалися за спільні кошти, позивач просить суд визнати право власності за кожною із сторін у рівних частках по квартири. Також позивач наголошує, що визначення частки не обмежує права відповідачки на житло, а лише спрямоване на юридичне врегулювання правовідносин щодо спільно набутого майна. Водночас, оскільки всі правовстановлюючі документи на квартиру знаходяться у відповідачки, а вартість квартири на момент подання позову встановити неможливо, позивач просить суд керуватися частиною 2 статті 176 ЦПК України щодо попереднього визначення розміру судового збору з подальшим уточненням після встановлення реальної вартості об`єкта спору. Позивач звертався до нотаріуса Шаравари О.Р. з проханням надати копії договору купівлі-продажу квартири, проте отримав відмову через положення Закону України «Про нотаріат» щодо збереження нотаріальної таємниці. На підставі наведеного, просить позовні вимоги задоволити.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.01.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

11.03.2024 року представником відповідача адвокатом Броною М. В. подано на адресу суду відзив на позовну заяву, у якому вказує, що відповідачка категорично заперечує проти позовних вимог, обґрунтовуючи свою позицію наступним:18.04.2018 року, до реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 уклала договір доручення з ТзОВ «Буд Інвест Ком» на будівництво й придбання квартири, 19.04.2018 року вона здійснила перший платіж у розмірі 180 000 грн, що підтверджується платіжним дорученням, другий платіж 460 800 грн було здійснено 29.05.2018 року, вже під час шлюбу, але за особисті кошти ОСОБА_2 та її матері, які були отримані від продажу іншої квартири. Уся сума за квартиру 640 800 грн була сплачена власними коштами відповідачки, а не зі спільного сімейного бюджету.Посилання на статтю 60 Сімейного кодексу України передбачає презумпцію спільної власності подружжя, але вона може бути спростована, якщо один із подружжя доведе, що майно придбано за особисті кошти. Вказує, що у справі є всі документи, які підтверджують, що оплата квартири була здійснена до шлюбу або з особистих джерел, отже квартира є особистою приватною власністю відповідачки згідно статті 57 СК України.Представниця відповідачки посилається на практику Верховного Суду України: Постанова від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17, Постанова Великої Палати ВС від 21.11.2018 року у справі №372/504/17-ц, Постанова ВС від 24.01.2020 року у справі №546/912/16-ц. Ці рішення підтверджують, що джерело коштів є визначальним фактором для визначення статусу майна (спільне/особисте). Відповідачка також заперечує твердження позивача про те, що він утримував квартиру після розірвання шлюбу. Навпаки, вона подала копії платіжних документів, які засвідчують, що всі витрати сплачувала вона. Відповідачка уклала договір про надання правничої допомоги з адвокатом Броною М. В. на суму 20 000 грн, які має намір компенсувати з позивача у разі виграшу справи. Витрати підтверджуються договором та розрахунком, і відповідачка залишає за собою право надати їх у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.З огляду на надані докази джерела походження коштів, час здійснення платежів та правову позицію Верховного Суду, відповідачка просить суд: відмовити у задоволенні позовної заяви повністю, компенсувати витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

21.05.2024 року через канцелярію Пустомитівського районного суду Львівської області представник позивача ОСОБА_1 адвокат Чубик Б. Г. подав відповідь на відзив, у якому заперечив доводи відповідача ОСОБА_2 , викладені у її відзиві, і навів низку обставин, які підтверджують наявність фактичних шлюбних відносин до укладення шлюбу та спільну участь у придбанні спірної квартири.Позивач наголошує, що з 2012 до 2018 року він та відповідачка: проживали разом як сім`я спочатку у квартирі батьків позивача на АДРЕСА_3 , потім у спільно придбаній квартирі на АДРЕСА_4 , яку купили батьки позивача на прохання відповідачки, щоби бути ближче до її матері, вели спільне господарство, спільно виховували дитину відповідачки від першого шлюбу; працювали разом у тренажерних залах «Олімп» (20142017), позивач як тренер, відповідачка на рецепції, із 2018 року разом створили сімейний бізнес тренажерний клуб «Денджер Клуб» ( АДРЕСА_5 , де позивач займався організацією, а відповідачка фінансами як ФОП. Позивач посилається на статтю 74 Сімейного кодексу України, згідно з якою майно, набуте під час фактичних шлюбних відносин, вважається спільною сумісною власністю, якщо інше не доведено.Квартира за адресою АДРЕСА_1 була придбана завдяки коштам обох сімей: перший внесок (180 000 грн) був оплачений з коштів, отриманих від продажу квартири батьками позивача, другий внесок (460 800 грн) оплачували батьки обох сторін порівну, попередньо домовившись, формально договір доручення на придбання укладено на ім`я відповідачки, але всі дії погоджувалися як сімейне рішення, позивач без заперечень погодився оформити майно на відповідачку, що не виключає факту спільності майна, згідно з практикою Верховного Суду. Спільна участь у бізнесі підтвердження спільної господарської діяльності позивач і відповідачка з квітня 2018 року були співвласниками тренажерного залу, вкладали кошти, виконували обов`язки по веденню бізнесу. Після появи у бізнесі нового партнера з боку відповідачки, між сторонами почалися конфлікти, що врешті призвело до розірвання шлюбу в 2020 році. При розлученні існувала домовленість, що позивачу буде виплачено його частку у бізнесі, натомість він тимчасово проживатиме у квартирі, поки компенсація не буде здійснена. У грудні 2023 року, під час короткострокового візиту з Польщі, відповідачка: незаконно зняла позивача з реєстрації місця проживання; відключила електроенергію у квартирі; зверталася через третіх осіб, які погрожували позивачу примусовим виселенням; внаслідок цього позивач був змушений звернутись до суду для захисту свого права на майно. Представник відповідача стверджував, що Позивач не мав доходів, однак: фактично позивач працював разом з відповідачкою; їхні доходи були спільними, достатніми для утримання сім`ї; податкові декларації відповідачки за 20172018 рр. не свідчать про наявність коштів у розмірі понад 600 тис. грн для самостійної оплати квартири; оплата здійснювалася за рахунок родин обох сторін, що підтверджується доказами. Квартира була придбана у період фактичних подружніх відносин (до офіційного шлюбу) за кошти батьків обох сторін, у спільних інтересах. Всі дії сторін свідчать про наявність спільного наміру на придбання сімейного житла. Відповідно до ст. 74 СК України та практики ВС, майно, набуте під час фактичних шлюбних відносин або за спільні кошти, є спільною сумісною власністю. Позивач вважає, що має право на частку квартири та просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представником ОСОБА_2 ОСОБА_3 подано 27.05.2024 року заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що договори купівлі-продажу квартир, укладені батьками позивача, не є належним доказом у цій справі, оскільки: не містять згадки про спірну квартиру по АДРЕСА_1 ; укладені третіми особами, які не є сторонами спору; не підтверджують факт спрямування коштів саме на придбання цієї квартири, а також грунтуються на припущеннях, що не можуть вважатися допустимими доказами. Посилання позивача на спільне проживання до шлюбу, спільний бізнес, ведення бюджету: не входять до предмета доказування у даній справі, оскільки позов поданий на підставі норм про поділ майна подружжя, а не співмешканців (ст. 60 СК України, а не ст. 74 СК України); не підтверджені належними доказами: фото, на думку відповідача, не мають юридичної сили, оскільки не мають дат, не встановлюють факт проживання чи спільного бюджету.Представник відповідачки вказує, що: позивач не подав жодного офіційного доказу, який би підтверджував його участь у бізнесі чи отримання доходів (наприклад, трудових договорів, банківських надходжень, податкових декларацій); фотографії зі спортзалу або спільні фото не є належним засобом доказування наявності ділового партнерства.Квитанції, долучені представником позивача: переважно оформлені на ім`я батька позивача, а не самого ОСОБА_1 ; стосуються оплат за грудень 2023 лютий 2024 року, тобто безпосередньо перед подачею позову, що, на думку відповідачки, свідчить про штучне створення доказової бази. Відповідачка підкреслює, що предметом спору є майно подружжя, тому: правовий режим визначається нормами щодо подружжя у зареєстрованому шлюбі (гл. 8 СК України); усі доводи щодо спільного життя до шлюбу, за відсутності належних доказів, не мають правового значення у межах заявлених позовних вимог. Представник відповідача посилається на статті 7678 ЦПК України, вказуючи на: вимоги до належності та допустимості доказів; неможливість підтвердження певних обставин (наприклад, доходів) засобами, які не відповідають встановленим законом формам. Також наголошується на обов`язку сторони доказувати обставини, на які вона посилається (ст. 12, 81 ЦПК України). Вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги позивача про визнання за ним права власності частку квартири АДРЕСА_2 .

16.07.2024 призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 16.01.2025 року допитана в якості свідка ОСОБА_4 , вказала, що є матір`ю позивача ОСОБА_1 . Зазначила, що ще з 2012 року ОСОБА_5 і ОСОБА_6 жили разом, спочатку в їхній спільній з чоловіком квартирі на ОСОБА_7 , а потім на квартирі на АДРЕСА_4 . Вони поводилися як подружжя були підтримкою одне для одного, разом працювали, разом виховували сина ОСОБА_6 . Всі вважали їх сім`єю, навіть попри відсутність штампу в паспорті до 2018 року. Коли постало питання про житло, саме ОСОБА_6 просила купити квартиру ближче до її мами. Вона з чоловіком погодилися допомогти, продали свою квартиру і передали гроші на перший внесок. Другу частину суми, наскільки їй відомо, надали її батьки. Тобто вказує, що оплата була спільною. Попри те, що договір купівлі-продажу був оформлений на ОСОБА_6 , всі розуміли, що це квартира для обох для ОСОБА_5 і ОСОБА_6 . Вони переїхали туди жити разом, вели спільний побут, вкладали кошти в ремонт, меблі. ОСОБА_5 багато зробив у тій квартирі своїми руками. Згодом вони відкрили бізнес. Вказує, що ОСОБА_5 займався всім, що стосується клієнтів, організації залу, графіків, а ОСОБА_6 мала свою ФОП, через яку оформлювала оплату. Після розлучення було домовлено, що ОСОБА_5 поживе в квартирі доти, поки не отримає частину грошей за бізнес, бо він дуже багато вклав як грошей, так і сил. ОСОБА_6 з цим погоджувалася, але пізніше почала поводитися дуже агресивно зняла ОСОБА_5 з реєстрації, виключила світло, присилала сторонніх людей, враховуючи, скільки він зробив для цієї сім`ї. Вважає, що її син має повне право на свою частку квартири, адже купували її як для спільного проживання з ОСОБА_6 , і вони справді жили як чоловік і дружина задовго до шлюбу.

В судовому засіданні 16.01.2025 року допитаний в якості свідка ОСОБА_8 , вказав, що є батьком позивача ОСОБА_1 . З 2012 року і до моменту укладення шлюбу у 2018 році його син проживав разом із відповідачкою ОСОБА_2 спочатку у їхній квартирі на АДРЕСА_3 , потім придбавши квартиру на АДРЕСА_4 , переїхали спільно туди. Вони жили як сім`я: разом готували їжу, прибирали, разом виховували дитину відповідачки від попереднього шлюбу, їздили відпочивати, спільно розпоряджалися коштами. У 2015 році, на прохання ОСОБА_6 (відповідачки), вони з дружиною вирішили допомогти молодій сім`ї з придбанням житла. Була вибрана квартира на АДРЕСА_1 , яка була ближче до матері відповідачки. Зазначає, що продали свою однокімнатну квартиру і передали кошти у сумі 180 000 грн на перший внесок. Іншу частину коштів (460 800 грн.) оплатили разом із батьками відповідачки по половині. Це була усна домовленість, і вони розглядали це як допомогу дітям у придбанні сімейного житла. Хоча квартира була оформлена на ОСОБА_6 , все обговорювалося спільно. Син погодився на таке оформлення заради спокою в родині, адже стосунки були дуже близькі. Після переїзду у квартиру на ОСОБА_9 діти продовжували вести спільне господарство, разом працювали в залах «Олімп», а з 2018 року заснували власний бізнес «Денджер Клуб». Вказує, що спостерігав, як його син займався організацією роботи, проводив тренування, а ОСОБА_6 вела фінансові питання. Коли стосунки між ними зіпсувалися, ОСОБА_6 погодилася, що його син тимчасово залишиться у квартирі, поки не буде виплачена його частка у бізнесі. Так вони домовилися при розлученні. Тому свідок вважає, що його син має повне право претендувати на частину квартири, адже це було спільне житло, куплене за спільні кошти як для молодої сім`ї.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов з підстав, наведених у ньому, просив задоволити такий в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, згідно пояснень, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву, просила суд у позові відмовити.

В судове засідання 14.03.2025 року позивач та його представник не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, однак останній подав на адресу суду клопотання, в якому просив проводити розгляд справи без їх участі, додатково вказав, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання 14.03.2025 року відповідач та її представник не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, однак остання подала на адресу суду клопотання, в якому просила проводити розгляд справи без її участі, у зв`язку із перебуванням на лікуванні з 17.03.2025 року по 28.03.2025 року. Вказує, що позовні вимоги ОСОБА_1 заперечує в повному обсязі та просить суд відмовити у задоволенні таких.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне:

Із копії Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 03.05.2018 року Сихівським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 03.05.2018 року, про що складено відповідний актовий запис про шлюб № 123. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - ОСОБА_10 , дружини ОСОБА_10 .

Судом також встановлено, що шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 було розірвано 26.08.2020 року, що підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 виданого 26.08.2020 року Пустомитівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про що складено відповідний актовий запис № 31, після державної реєстрації розірвання шлюбу присвоюється прізвище: йому ОСОБА_8 , їй ОСОБА_10 .

Вказані обставини визнаються сторонами.

Відповідно ч. 1 до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Із копії Заяви ОСОБА_11 від 07.03.2019 року, зареєстрованої в реєстрі за № 307, нотаріально засвідченої приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Шараварою О. Р., із змісту якої вбачається, що позивач дав свою згоду на купівлю та укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 , за ціну та на умовах на її розсуд. Також зазначено, що шлюбний договір між сторонами не укладався.

Відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання особи № 314 від 02.09.2019 року та Довідки № 276 від 07.07.2020 року, вбачається, що позивач ОСОБА_11 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , вказане також підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади № 2023/010217436 від 13.12.2023 року.

Згідно Довідки № 24 від 19.12.2023 року, виданої за підписом голови правління ОСББ «Весняна 3» Червонящого Н. Я. позивачу вбачається, що такий дійсно фактично постійно проживає за адресою: АДРЕСА_6 , а також сплачує внески на утримання будинку та прибудинкової території ОСББ «Весняна 3» за місцем проживання.

Із Інформаційної довідки «Реєстр нерухомості» № 5 від 02.01.2024 року (Витяг № 367) вбачається, що квартира, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 93,8 кв.м.: житловою площею 42,9 кв.м, згідно технічного паспорта, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване право власності 07.03.2019 року приватним нотаріусом Шараварою Оксаною Романівною на підставі Договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 308, розмір частки: 1, за ОСОБА_2 , відповідачем у справі.

Із Відповіді, за підписом приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Шаравари О. Р. за вих. № 10/01-16 від 12.01.2024 року вбачається, що нотаріус відмовила у наданні копії договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного 07.03.2019 р. між ТОВ "БУД ІНВЕСТ КОМ" та ОСОБА_2 , посилаючись на ст. 8 Закону України "Про нотаріат", згідно з якою відомості, отримані при вчиненні нотаріальних дій, є нотаріальною таємницею і можуть бути розголошені лише особам, безпосередньо пов`язаним з нотаріальною дією.

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Сьомої львівської державної нотаріальної контори Гуділіною І. І. 26.11.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-866, відповідно до укладеного договору купівлі-продажу, Продавці ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_1 , які спільно володіли квартирою АДРЕСА_7 , продали цю квартиру Покупцям ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Об`єктом договору виступає квартира загальною площею 70,0 кв.м, житловою площею 41,5 кв.м, з коморою у підвалі площею 1,3 кв.м. Квартира перебувала у власності Продавців на підставі свідоцтва, виданого 27.10.1999 року, з реєстрацією у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вартість квартири, відповідно до оцінки, склала 291 955 грн. Продаж здійснено за цією сумою, яка була повністю виплачена Покупцями та отримана Продавцями до моменту підписання договору. Продавці підтвердили відсутність будь-яких грошових претензій.

Також згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н. В. 18.04.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 659, вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (Продавці) продали, а ОСОБА_15 (Покупець) придбав квартиру АДРЕСА_8 . Квартира перебувала у спільній частковій власності Продавців (по частці кожен) на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.2013 року, посвідченого Сьомою львівською державною нотаріальною конторою (реєстр №2-871), з реєстрацією права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ціна продажу квартири, відповідно до домовленості сторін та звіту про оцінку, склала 291 955,00 грн, що була виплачена Покупцем у повному обсязі до підписання договору. Продавці підтвердили повний розрахунок та відсутність будь-яких претензій до Покупця.

Абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

На спростування доводів позивача, представницею відповідачки долучено Договір доручення № 39-59 від 18.04.2018 року, який був укладений між ТзОВ «Буд Інвест Ком» (Повіреним) та ОСОБА_2 (Довірителем), згідно пункту 1.1 якого Повірений зобов`язується від імені та за рахунок засобів, отриманих від Довірителя здійснити юридичні і фактичні дії щодо закупівлі будівельних матеріалів, включення Довірителя у перелік власників квартир у будинку та організувати будівництво: Характеристика об?єкта: багатоквартирний житловий будинок; будинок АДРЕСА_9 (згідно проектної документації); квартира АДРЕСА_10 ; поверх - 4 (четвертий); кількість кімнат - 3 (три); загальна площа - 93,8 м.кв. В будинку за адресою: АДРЕСА_5 , квартал житлової забудови «Південний». Пунктом 1.2 Договору було передбачено, що Довіритель отримує відповідну квартиру при умові проведення стовідсоткової оплати по даному Договору та на умовах, визначених даним Договором. Сторони домовились, що Повірений забезпечить будівництво вибраної Довірителем квартири за 640 800,00 грн. (п. 2.1 Договору). Згідно п. 2.3 Договору, плата Повіреному за виконання свого обов?язку за договором доручення Довірителем здійснюється у терміни: початковий внесок у розмірі 180 000,00 грн. - до 19.04.2018 року; наступний внесок у розмірі 460 800,00 грн. - до 28.06.2018 року, але не пізніше підписання Сторонами нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу квартири.

Судом встановлено, що 07.03.2019 року ТзОВ «Буд Інвест Ком» уклало з ОСОБА_2 . Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Шараварою О. Р. На підставі даного договору купівлі-продажу право власності на спірну квартиру було зареєстровано на ім?я ОСОБА_2 , що знаходить своє підтвердження у витязі з ДРРПНМ № 158830648 від 07.03.2019 року. У пункті 2.1 даного Договору було зазначено, що продаж квартири, за домовленістю Сторін, вчинено за 640 800,00 грн., які повністю сплачені Покупцем Продавцю до підписання даного договору шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Продавця. На час підписання договору Сторони не мають жодних взаємних претензій щодо розрахунків. У пункті 4.3. зазначено також, що Договір цей укладається Покупцем за згодою другого з подружжя ОСОБА_11 , справжність підпису якого на заяві засвідчено Шаравара О.Р., приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області 07.03.2019 року за реєстровим № 307.

Із копії паспорта серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 вбачається, що така зареєстрована від 02.09.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Копією платіжного доручення № 20998171 підтверджується, що на виконання умов вищезазначеного договору доручення, 19.04.2018 року ОСОБА_2 оплатила 180 000,00 грн.

Копією платіжного доручення № 28820853 підтверджується, що на виконання умов вищезазначеного договору доручення, 29.05.2018 року ОСОБА_2 оплатила 460 800,00 грн.

Із копії Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н.В. 29.05.2018 року, вбачається також, що ОСОБА_16 продала, ОСОБА_17 купив квартиру АДРЕСА_11 (пункт 1 Договору). Ця квартира належить Продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою львівською державною нотаріальною конторою 26 серпня 2011 року за р. № l-1067, зареєстрованого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 15 вересня 2011 року за реєстраційним номером: 33576835, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, виданим 15 вересня 2011 року за № 31313167. Відповідно до даних, вказаних у правовстановлюючому документі на квартиру, яка відчужується за цим договором, реквізити якого вказані у п. 2 цього Договору, квартира складається з однієї кімнати житловою площею - 14,6 кв.м. та кухні. Загальна площа квартири становить 24,9 кв.м. До квартири належить комора в відвалі площею 4,2 кв.м. (пункт 2 Договору). Продаж квартири вчиняється за 162 578,00 грн., які Продавець отримав від Покупця до підписання цього договору. (Пункт 7 Договору).

Із податкової декларації платника єдиного податку Фізичної особи-підприємця « ОСОБА_2 » за 2017 рік вбачається, що загальна сума доходу за звітний (податковий) період (сума значень рядків 01+02+03+04+05+06+07) становить 128 815,44 грн.

Із податкової декларації платника єдиного податку Фізичної особи-підприємця « ОСОБА_2 » за 2018 рік вбачається, що загальна сума доходу за звітний (податковий) період (сума значень рядків 01+02+03+04+05+06+07) становить 84 229,47 грн.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі N 6-1026цс15.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає вищезазначеним чинникам ( час набуття майна та джерело набуття).

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі N 6-2641цс15.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Фотосвітлини, долучені представником позивача до матеріалів справи, не є належними та допустимими доказами у розумінні статей 76, 78 Цивільного процесуального кодексу України. Такі зображення не містять інформації про дату та час створення, не підтверджені жодними технічними або процесуальними засобами, а відтак не дають змоги суду достовірно встановити період, до якого вони належать, чи відносяться вони до періоду спільного проживання сторін або ведення спільного господарства. Крім того, зазначені фотознімки не несуть об`єктивного смислового навантаження та юридично значущого змісту, який би свідчив про спільність набуття майна, джерела його фінансування чи фактичні шлюбні відносини. Зображення побутових чи загальних життєвих моментів без конкретизації обставин їх виникнення не можуть підтверджувати юридичні факти, що мають значення для справи.

Таким чином, подані фотоматеріали не можуть вважатися належним доказом спільності проживання, ведення господарства чи придбання спірного майна за спільні кошти, і мають бути оцінені судом критично, у сукупності з іншими доказами, або відкинуті як такі, що не мають доказового значення.

Суд вважає за необхідне ще раз зазначити, що сама по собі реєстрація права власності на нерухоме майно під час шлюбу не є безумовною підставою для визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя.

Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 711/1550/18 (провадження № 61-17815св20).

Вбачається із матеріалів цивільної справи та встановлено судом, що договір доручення на придбання спірної квартири був укладений ОСОБА_2 18.04.2018 року, а перший платіж у розмірі 180 000,00 грн. вона здійснила 19.04.2018 року, тобто до моменту реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , яка відбулася 03.05.2018 року. Другий платіж у розмірі 460 800,00 грн. також було сплачено ОСОБА_2 особисто 29.05.2018 року, вже після реєстрації шлюбу, однак менше ніж через місяць. При цьому доказів, що підтверджують, що зазначені кошти були спільними коштами подружжя, або що в їх накопиченні чи сплаті брав участь ОСОБА_1 , останній суду не надав. Таким чином, відсутні належні підстави стверджувати, що спірна квартира була придбана за рахунок спільних коштів подружжя.

На підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири позивач мав би надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення ним певних коштів на її придбання, облагородження, будування тощо.

Сам лише факт продажі квартири, що за адресою: АДРЕСА_12 батьками позивача, для внесення першого внеску та підтвердження такого ними у судовому засіданні, не може бути доказом участі у купівлі спірної квартири, а показання свідків, які є батьками позивача не можуть підтверджувати обставини участі коштами у купівлі цього нерухомого майна та щодо розміру такої участі.

Зважаючи на вищевикладене, дослідивши докази у справі та давши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частки спірної квартири, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі № 607/10913/17, від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17, від 29 липня 2019 року у справі № 619/3728/16, від 17 грудня 2019 року у справі № 761/11015/16-ц, від 17 грудня 2019 року у справі № 753/9691/15-ц, від 21 січня 2020 року у справі № 462/6409/18, від 30 червня 2020 року у справі № 383/875/17.

За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачка спростувала презумпцію спільності майна на спірну квартиру, незважаючи на купівлю та здійснення державної реєстрації права власності на таку після реєстрації шлюбу.

Керуючись ст.ст. 57, 60, 74 Сімейного кодексу України, ст.ст. 319, 328 Цивільного кодексу України, ст.ст. 76, 78, 80, 263 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 14.03.2025 року.

СуддяІ. І. Мельничук