Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2025 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого-судді - Букіної О.М.,

за участі секретаря - Черчукан В.О.,

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_6 , про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

03.09.2021 позивач ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в якому просить суд визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15.10.1993, виданого Органом приватизації Жовтневої районної держадміністрації м. Києва. ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (з 11.11.2014 р. - ОСОБА_4 є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06.08.2020 по справі №760/19896/18, за кожним співвласником була визнана 1/4 частка у праві спільної власності на квартиру.

Відповідно до інформаційної довідки КВ-2020 № 21885 від 29.07.2020 КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації», квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована тільки за відповідачами у відповідних частках, тобто позивач свою частку у праві власності не зареєструвала.

З метою реєстрації права власності на свою частку 15.06.2021 позивач звернулася із заявою до Управління (Центру) надання адміністративних послуг Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації.

Однак, рішенням про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №58861712 від 22.06.2021 розгляд заяви позивача було зупинено через необхідність надання оригіналу свідоцтва про право власності.

Проте, позивач вказує, що оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру у позивача відсутній, оскільки перебуває у володінні відповідачів, з якими у позивача склалися вкрай неприязнені стосунки та вони між собою не спілкуються та не комунікують.

Позивач направила листи відповідачам з метою вирішення спірного питання та щоб відповідачі надали їй оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру з метою здійснення державної реєєстрації , проте її письмова вимога залишилася без належного реагування з боку відповідачів.

Разом з цим, позивач вказує, що без оригіналу відповідного свідоцтва на нерухоме майно вона позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію права власності на свою частину квартири, що порушує її права у здійсненні права власності.

У той же час, отримати дублікат відповідного свідоцтва вона також не має можливості, оскільки їй не відомо про його втрату.

Звертає увагу, що оскільки відповідачі вчинили дії щодо реєстрації права власності на свої частки, а тому вважає, що відповідачі мають отигінал такого свідоцтва та не визнають її права,як власника 1/4 частини спірної квартири ,у тому числі шляхом вчинення дій щодо її реєстрації у порядку, визначеному законом.

Вказує, що відсутність державної реєстрації речових прав на нерухоме майно створює суттєві перешкоди позивачу у володінні, користуванні та розпорядженні належною часткою у майні, що зумовило подання цієї позовної заяви.

На підставі викладено просить позов задовольнити.

Склад суду визначено відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду.

13.09.2021 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.09.2021, позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

19.11.2023 було надіслано на адресу суду заяву про усунення недоліків, від представника позивача ОСОБА_1 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23.11.2021, відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_6 , про визнання права власності, та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

18 жовтня 2024 року відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 подали до суду клопотання про закриття провадження у справі.

20.12.2024 ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у задоволенні клопотання відповідачів про закриття провадження у справі, відмовлено.

Представника позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог заперечували та просили в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 та третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися причини неявки суду не повідомили,а тому суд, вислухавши думку сторін, вважає за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 2. Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15.10.1993 виданого Органом приватизації Жовтневої районної держадміністрації м. Києва, ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 є співвласниками квартири за адресою АДРЕСА_2 .

11.11.2014 між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 укладено шлюб про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського управління юстиції зроблено актовий запис №3265. Прізвище ОСОБА_8 після реєстрації шлюбу - ОСОБА_10 .

Відповідно до рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06.08.2020 по справі №760/19896/18 про визначення часток у праві спільної сумісної власності, за кожним із співвласником, тобто ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було визначено по 1/4 частки спірної квартири.

Вказане рішення набрало чинності.

Відповідно до статей 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно частини 3 статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

15.06.2021 ОСОБА_4 звернулася із заявою про реєстрацію права власності на 1/4 частини спірної квартири до Управління (Центру) надання адміністративних послуг Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації. Картка прийому заяви № 261583446.

Відповідно до п.7 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 для державної реєстрації прав заявник має подати оригінали документів.

Рішенням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації зупинено розгляд заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 58861712 від 22.06.2021 в зв`язку з відсутністю у ОСОБА_4 оригіналу свідоцтва про право власності та зобов`язано позивача надати оригінал свідоцтва про право власності від 15.10.1993, виданого органом приватизації Жовтневої районної держадміністрації м. Києва на підставі розпорядження № 3108.

Відповідно до Постанови Кабінету міністрів України № 1127 від 25.12.2015 м. Київ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Даний Порядок визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Виходячи з вимог чинного законодавства, відсутність державної реєстрації речових прав на нерухоме майно створює суттєві перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належною часткою у майні, оскільки позбавляє можливості вчинити значимі та юридичні дії щодо належної частки у праві влансості, а тому доводи позивача в цій частині суд вважає обгрунтованими.

Як встановлено у ході розгляду справи оригінал свідоцтва про право власності на житло від 15.10.1993 виданий Органом приватизації Жовтневої районної держадміністрації м. Києва перебував у володінні відповідачів і ці обставини не заперечувалися відповідачами у справі.

Проте, як стверджували відповідачі оригінал свідоцтва ними було втрачено та місце його знаходження їм не відомо, а тому надати його на вимогу позивача вони не можуть.

Разом з цим відповідачі стверджують, що вони не оспорюють право власності позивача на спірну частину квартири та вважають, що з їх боку відсутні будь-які порушення прав чи інтересу позивача.

Суд не погоджується з доводами відповідачів в обгрунтування своїх заперечнь проти позову, виходячи з наступного.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки.

У відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні відповідачі посилаються на те, що позивачу варто було вжити заходів щодо отримання дублікату Свідоцтва про право власності і вказаного документа було б достатньо для здійснення реєстрації її права власності у відповідному Реєстрі, адже суд не може підміняти собою відповідний державний реєстраційний орган.

У той же час, судом встановлено, що оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру перебував у володінні відповідачів,що останні не оспорювали. Як слідує з обгрунтувань своїх заперечень проти позову з боку відповідачів, втрата відповідного правоустановлюючого документу відбулася саме відповідачами та надати його на вимогу позивача чи суду вони не можуть, так як відповідачі не можуть його знайти.

Разом з цим, у судовому засіданні відповідачі не змогли надати суду належних та допустимих доказів того, що свідоцтво про право власності на житло від 15.10.1993, видане Органом приватизації Жовтневої районної держадміністрації м. Києва дійсно ними втрачено.

Як встановлено у ході розгляду справи, відповідачами не було вжито жодних заходів для здійснення відповідного повідомлення про втрату правоустановлюючого документу чи вжиття відповідних заходів для його відновлення, що передбачено вимогами чинного законодавства. Дані обставини відповідачем ОСОБА_2 не оспорювалися.

Крім того, доводи відповідачів про те, що позивач мав вчинити дії щодо відновлення відповідного документу,який було втрачено саме відповідачами у справі , свідчить про небажання останніх на вчинення саме з боку відповідачів юридично значимих дій з метою відновлення у досудовому порядку чи в ході розгляду справи, прав позивача у реалізації позивачем своїх прав шляхом відповідної державної реєстрації.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, відповідачами було здійснено державну реєстрацію права власності належних їм часток у відповідному реєстрі, що свідчить про те, що саме у відповідачів був відповідний оригінал свідоцтва про право власності.

Таким чином, здійснивши відповідну реєстрацію своїх прав та не надавши оригіналу відповідного свідоцтва позивачу, чи не вчинивши дій щодо відновлення втраченого правоустановлюючого документу відповідачами, останні своїми діями не визнають охоронюваний законом інтерес позивача на відповідну державну реєстрації її права власності у відповідному державному реєстрі, що свідчить про наявність спору, який є наслідком звернення позивача до суду, що узгоджується з вимогами чинного законодавства.

Згідно із положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України).

Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, необхідними й достатніми для засвідчення правомочності його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може

бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про

визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою

особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У пункті 37 Постанови від 07.02.2014р. №5 «Про судову практику в справах про

захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду

України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначає, що позови про визнання

права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК України, пов`язані з невизначеністю

відносин права власності позивача щодо свого майна.

Таким чином, у ході розгляду справи встановлено, що фактичні обставини справи та процесуальна поведінка відповідачів у справі свідчить про те, що ними оспорюється охоронюваний законом інтерес та право на здійснення державної реєстрації права власності на частину спірної квартири, позивачем оскільки останні не надають оригінал свідоцтва про право власності та не довели належними засобами доказування та допустими доказами втрату відповідповідного правоустановлюючого документу без якого не можливо здійснити державну реєстрацію належної позивачу частки у праві власності, що у своїй сукупності створює юридичну невизначеність позивача у здійсненні права власності на частину нерухомого майна.

Разом з цим, суд вбачає також те, що у позасудовому порядку отримати дублікат відповідного свідоцтво про право власності не вбачається можливим, оскільки відповідачі вважають, що такі дії має вчинити саме позивач, а не усі власники спірного майна та за їх дієвою згодою,

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право приватної власності є непорушним.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормами ст.328 ЦК України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

Як вбачається з матеріалів справи позивачем обрано належний спосіб захисту порушеного права. та виходячи з фактичих обставин справи, обраний позивачем спосіб захист є єфективним та таким, що узгоджується з вимогами чинного законодавства.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_4 підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги про стягнення судових витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, що вони безпосередньо пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим.

В матеріалах справи міститься звіт про незалежну оцінку майна, а саме квартири АДРЕСА_3 .

Вартість проведеної позивачем оцінки майна становить 1000,00грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 17.08.2021 виданого ТОВ «ЄЦП». Відповідач та його представник проти задоволення вимоги про стягнення вартості оцінки майна в судовому засіданні не заперечували.

Таким чином, з урахуванням з`ясованих обставин справи, досліджених доказів і наведених вище вимог закону, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на проведення оцінки майна в розмірі 1000,00грн. підлягають задоволенню, тобто по 500,00 грн. з кожного на користь позивача.

Відповідно до квитанції про сплату судового збору №54678 від 09.09.2021 позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3919,10грн.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача 1959,55 грн. витрат на оплату судового збору з кожного.

ЦК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_6 , про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 . РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_11 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_12 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати на проведення оцінки майна у розмірі 500,00 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1959,55 грн, з кожного.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 05 травня 2025 року.

Суддя О.М. Букіна