КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/5468/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даною заявою, в обґрунтування якого зазначила, що остання проживає в одній квартирі зі своїм колишнім чоловіком - ОСОБА_2 , який чинить відносно неї психологічне насильство, що проявляється у словесних образах, нецензурній лайці, приниженнях, погрозах фізичної розправи, залякуванні, нагадуванні про наявність у нього вогнепальної зброї, демонстрації холодної зброї.

З приводу вказаних обставин заявниця 15 вересня 2024 року зверталася до органів поліції, якими було видано терміновий заборонний припис на 3 дні.

Крім того, постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, накладено стягнення у виді штрафу.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила видати обмежувальний припис відносно заінтересованої особи, шляхом заборони перебувати в місці спільного проживання (перебування) з нею за адресою: АДРЕСА_1 ; заборони особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу та її сина, якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; заборони вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою та сином або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису - залишено без задоволення.

Не погодившись з даним рішенням суду, з апеляційною скаргою звернулась ОСОБА_1 , яка, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що проживання разом колишніх чоловіка та дружини після восьмироків розлучення та при наявності в нього нової сім`ї є неправильним. При цьому ще й порушуються права неповнолітнього сина, який змушений жити в чужому помешканні, а психологічний тиск та фінансовий шантаж навіть не приховуються заінтересованою особою.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що судом першої інстанції проігноровано грубе обмеження прав та свобод заявника, що відноситься до переліку психологічного насильства.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у відповідності до вимог процесуального законодавства.

Враховуючи строки, визначені для даної категорії справ, а також виходячи з положень ч. 1 ст. 350-5, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності заінтересованої особи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення скаржника ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам процесуального законодавства відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявниця не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення психологічного насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а судом не встановлено випадків домашнього насильства відносно заявниці, а також ризиків настання насильства у майбутньому.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується з огляду на таке.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2016 року було розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 виїхав зі спільної квартири подружжя в інше місце та проживав зі своєю новою сім`єю.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини та право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

З11серпня 2024 року сторони знову почали проживати разом в одній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Із довідки Шевченківського УП ГУНП у м. Києві вбачається, що 15 вересня 2024 року до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві надійшло повідомлення про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , за попередньою інформацією вчинялось домашнє насильство.

Працівникам поліції заявниця ОСОБА_1 повідомила, що її колишній чоловік ОСОБА_2 вчинив відносно неї домашнє насильство психологічного характеру.

В подальшому відносно ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП серія ВАВ 581498 від 22вересня 2024 року.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, накладено стягнення у виді штрафу.

Матеріали справи також містять відеозаписи та фото, надані ОСОБА_1 , з яких вбачається наявність між сторонами конфлікту щодо проживання та користування квартирою, в якій проживають останні.

За змістом ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

Ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розділ 13 ЦПК України визначає порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

Так, згідно з положеннями ст. 350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (п.1 ч.1 ст. 350-2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з п.п. 3, 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону).

Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

В порядку визначеному ч.ч. 1-3 ст.25 цього Закону терміновий заборонний припис виноситься кривднику уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України у разі існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи з метою негайного припинення домашнього насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення.

Терміновий заборонний припис може містити такі заходи: 1) зобов`язання залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; 2) заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; 3) заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.

Під час вирішення питання про винесення термінового заборонного припису пріоритет надається безпеці постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Згідно з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом, зокрема, в постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2010 року у справі № 753/8626/19, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний Суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції, самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

У справі, що переглядається, встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як між колишнім подружжям існують неприязні відносини, часто виникають конфліктні ситуації з приводу проживання в спільній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та користування нею.

Необхідність видачі обмежувального припису заявник аргументувала вчиненням щодо неї психологічного насильства.

На підтвердження вказаних обставин заявником надано копію постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Разом з цим, наведені заявником обставини не містять ознак психологічного та фізичного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 систематичного домашнього насильства щодо неї у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також не доведено продовження настання ризиків насильства у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, що є її процесуальним обов`язком згідно із ст. 12, 81 ЦПК України.

Заявницею не надано жодного доказу на підтвердження того, що на час звернення до суду з заявою про видачу обмежувального припису існувала вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства після притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

Апеляційний суд відхиляє посилання в апеляційній скарзі, як на підставу для задоволення заяви про видачу обмежувального припису, на постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки конфлікт, що мав місце 15 вересня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є єдиним доказом домашнього насильства, що підтверджується.

Інших доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , що має регулярний та постійний характер, яке загрожує її фізичному здоров`ю або завдає шкоди її психологічному здоров`ю, починаючи від 15 вересня 2024 року до дня звернення до суду з відповідною заявою, заявницею суду не надано, та матеріали справи таких не містять.

А сам лише факт неприязних стосунків та небажання проживати разом в спільній квартирі, не є підставою для видачі обмежувального припису.

Таким чином, надана заявницею постанова про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності не є достатніми доказами на підтвердження обставин високої вірогідності продовження чи повторного вчинення останнім домашнього насильства щодо заявниці.

Звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису у судовому порядку, заявник не надала суду належних та беззаперечних доказів, які свідчать про те, що ОСОБА_2 вчиняє домашнє насильство систематично.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує про наявність психологічного насильства також відносно дитини, однак будь-яких даних про вчинення дій відносно дитини матеріали справи не містять, із наявного в матеріалах справи відеозапису не вбачається дій, спрямованих на завдання будь-якого насильства своєму синові з боку ОСОБА_2 .

Таким чином, заявником в порушення ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного насильства щодо неї, а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому із не вчиненням щодо ОСОБА_3 обмежувального припису.

Як вже вказано вище, між сторонами існує спір з приводу проживання в спільній квартирі, який вирішується в судовому порядку, а заява про застосування таких обмежувальних заходів є направленою для вирішення цього питання, що є неприпустимим.

Тому, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а заяву про застосування обмежувального припису такою, що задоволенню не підлягає.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі та відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові,апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані заявником докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

РішенняШевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 травня 2025 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар