КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 381/3932/24 Головуючий у І інстанції Осаулова Н.А.
Провадження №22-ц/824/5373/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційним скаргами представника Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - Дерюгіної Анни Вікторівни на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської областівід 11 листопада 2024 року та додаткове рішення Фастівського міськрайонного суду Київської областівід 02 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про стягнення грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії, інфляційних втрат та 3% річних,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_3 .

Приватним нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 червня 2021 року, яким посвідчено, що спадкоємцем майна ОСОБА_2 являється ОСОБА_1 .

Спадщина складається з недоотриманої пенсії, яка була нарахована, але не виплачена, в розмірі 106 705,71 грн.

Позивач посилався на те, що 22 червня 2021 року він звернувся до Головного управління пенсійного фонду України у Київській області за виплатою недоотриманої пенсії за померлу ОСОБА_2 .

Однак виплати грошових коштів у розмірі 106 705,71 грн відповідачем на його користь здійснено не було, що є порушенням його майнових прав, як спадкоємця.

Вказував, що листом №1000-0202-8/1234683 від 21 грудня 2021 року ГУ Пенсійного фонду України в Київській області повідомило, що нарахована недоотримана пенсія спадкоємцю ОСОБА_1 за померлу ОСОБА_2 в розмірі 78 407,21 грн підлягає виплаті на умовах Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року №1165.

При цьому, відповідачем не зазначено причин, з яких сума спадкового майна була зменшена.

Позивач вважає такі дії відповідача незаконними, у зв`язку із чим звернувся до суду з вказаним позовом.

Крім того, на думку ОСОБА_1 , оскільки належні йому кошти він так і не отримав, тому ним в період з моменту звернення до відповідача, а саме, з 23 червня 2021 року по 14 серпня 2024 року нараховано інфляційні втрати у сумі 46 396,13 грн та 3% річних у розмірі 10 019,05 грн.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь недоотриману пенсію ОСОБА_2 у сумі 106 705,71 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 46 396,13 грн та 3% річних у сумі 10 019,05 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на користь ОСОБА_1 недоотриману пенсію померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яку було встановлено свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09 червня 2021 року, яке видано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рисс М.О. та зареєстровано в реєстрі за №1076, у розмірі 106 705,71 грн.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на користь ОСОБА_1 за період з 23 червня 2021 року по 14 серпня 2024 року інфляційні втрати у сумі 46 396,13 грн та 3% річних у розмірі 10 019,05 грн.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 304,97 грн.

Додатковим рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської областівід 02 грудня 2024 року стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на користь ОСОБА_1 кошти судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 800,00 грн

Не погодившись з рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської областівід 11 листопада 2024 року, з апеляційною скаргою звернулась представник ГУ ПФУ у Київській області - Дерюгіна А.В., яка, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що недоотримана пенсія в зв`язку зі смертю виплачується відповідно до ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Розмір недоотриманої пенсії визначається за період, початок якого рахується від дня звернення за пенсією з урахуванням норм ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тобто за три роки перед зверненням за пенсією, але не більше, ніж по місяць смерті пенсіонера включно, тобто за три роки з моменту звернення спадкоємця з усіма необхідними документами до органів Пенсійного фонду.

Представник ГУ ПФУ у Київській області - Дерюгіна А.В. вказує на те, що розмір недоотриманої пенсії розрахований за три роки на дату формування відповіді 22 червня 2021 року, а також, що розмір недоотриманої пенсії буде зменшено в залежності від дати зверненням за недоотриманою пенсією до територіального органу Пенсійного фонду спадкоємця із оформленим свідоцтвом про право на спадщину. Отже розмір недоотриманої пенсії буде змінюватись.

Звертає увагу на те, що виплата нарахованої недоотриманої пенсії спадкоємцю ОСОБА_1 за померлу ОСОБА_2 підлягає виплаті на умовах Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року №1165.

А тому виплата недоотриманої пенсії за померлу ОСОБА_2 буде здійснюватися в межах відповідного фінансового ресурсу в порядку визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року №1165. Розрахунок розміру пенсії проводиться виключно органами Пенсійного фонду України відповідно до норм чинного законодавства, отже, немає жодних підстав для визнання протиправними дій Головного управління.

Щодо виплати компенсації втрати частини доходів з проведенням індексації, представник ГУ ПФУ у Київській області вважає, що така позовна вимога є абсурдною, так як відповідно до ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Таким чином, виходячи з імперативних норм законодавства, органи Пенсійного фонду України не можуть нести відповідальності за неналежне або прострочене виконання державою судових рішень про стягнення відповідних сум, донарахованих ними на виконання судових рішень, які в частині виконання передані ними до управління Державного казначейства, як виконавця бюджетних асигнувань.

Також, не погодившись з додатковим рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської областівід 02 грудня 2024 року, з апеляційною скаргою звернулась представник ГУ ПФУ у Київській області - Дерюгіна А.В., яка, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у головного управління відсутня бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду, тому відсутні рахунки для здійснення безспірного списання коштів.

Враховуючи заборону використовувати кошти Пенсійного фонду на цілі, не передбачені пенсійним законодавством, та відсутність рахунків в органах Казначейства вважає правильним відшкодування понесенихсудових витрат позивача за рахунок Державного бюджету України.

02 березня 2025 року від представника ОСОБА_1 - Проскурні Т.В. на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання зазначає, що скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просить рішення суду залишити без змін.

Сторони по справі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені відповідно до вимог процесуального законодавства.

На підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін по справі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішеньсуду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційніскаргислід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду має бути залишене без змін, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми ч.1 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що сума недоотриманої пенсії змінила свій правовий статус і є вже не пенсією, недоотриманою пенсіонером, а є коштами, які увійшли до складу спадщини і подальше правове регулювання переходу права на ці кошти іншим особам регулюються нормами ЦК України про спадкові відносини, тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач має право на отримання інфляційних втрат та трьох процентів річних від суми боргу, передбачених ст. 625 ЦК України.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується з огляду на таке.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 червня 2021 року, що видано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рисс М.О. та зареєстровано в реєстрі за №1076, спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , був її син ОСОБА_3 , але у зв`язку з його смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно зі ст. 1276 ЦК України спадщина переходить до його спадкоємця за законом сину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається із залишку недоотриманої пенсії, яка була нарахована, але не виплачена у розмірі 106 705,71 грн, згідно з довідкою, виданою Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області від 05.10.2020 року за №1000-0418-5/80883.

Так, згідно листа Відділу з питань виплати пенсії №17 Управління з питань виплат Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 05 жовтня 2020 року за №1000-0418-5/80883, значиться недоотримана пенсія за період з 08 вересня 2017 року по 31 травня 2020 року у сумі 106 705,71 грн. Сума недоотриманої пенсії може бути зменшена в залежності від дати звернення із заявою про виплату недоотриманої пенсії згідно ст. 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У той же час, листом від 21 грудня 2021 року №1000-0202-8/134683 Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області повідомило представника позивача про те, що виплата недоотриманої пенсії ОСОБА_2 у розмірі 78 407,21 грн буде проведено з урахуванням Порядку №1165 від 10 листопада 2021 року за відповідною бюджетною програмою.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Ст. 1227 ЦК України передбачено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі №243/13575/19 викладено висновок про те, що тлумачення ст. 1227 ЦК України свідчить, що:

- цією нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та неотриманих ним за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум. Специфіка правонаступництва прав на отримання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат обґрунтовується необхідністю: а) створення умов для охорони майнових інтересів членів сім`ї спадкодавця в разі, коли вони не є його спадкоємцями; б) забезпечення можливості реалізації права на одержання членами сім`ї спадкодавця належних йому грошових коштів без дотримання передбаченої ЦК України процедури оформлення спадщини;

- право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (ст. 1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї - спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до ст. 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (ст. 1224 ЦК України), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (ст. 1241 ЦК України), задоволення вимог кредиторів (ст. 1281 ЦК України). Відповідно, при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом;

- право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом (зокрема, право на страхові виплати). Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж у спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень ст. 1217 ЦК України, за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат та випадки, за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 43/3505/16-ц (провадження №14-271цс18) зазначено, що підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. Тому припинення страхових виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій Фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених страхових виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання страхових виплат. Право на такі виплати у спадкодавця зберігається і в розумінні положень ст. 1227 ЦК України ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі №428/8648/20 (провадження №61-12340св21) та від 01 червня 2022 року в справі №428/3156/20 (провадження №61-1302св21).

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Згідно із ч. 1 та 2 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у ч. 2 ст. 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Положення ч. 3 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст. 1227 ЦК України узгоджуються з положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що загальна сума невиплаченої пенсії померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 складає 106 705,71 грн, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину на вказану суму.

ЦК України не визначає строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Положення ч. 2, 3 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Приміром, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості - переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину.

Згідно зі ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень.

Норми ч.1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Аналогічні правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 23 лютого 2022 року по справі №428/10113/20, від 29березня 2023 року по справі №263/12032/20.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що позивач має право на спадкове майно - пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який є спеціальним у даних правовідносинах, дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з незаконним перешкоджанням відповідачем реалізації прав позивача, як спадкоємця відповідно до ст. 1227 ЦК України на отримання належного йому спадкового майна - пенсії та сум спадкодавця, які залишилися не отриманими останньою за її життя.

При цьому, дата звернення спадкоємця до органу Пенсійного фонду України з вимогою про виплату нарахованої за життя спадкодавців пенсії не впливає на розмір виплат та не надає органам Пенсійного фонду України права на обмеження цих виплат.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що недоотримана пенсія в зв`язку зі смертю виплачується відповідно до ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», розмір недоотриманої пенсії визначається за період, початок якого рахується від дня звернення за пенсією з урахуванням норм ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тобто за три роки перед зверненням за пенсією, але не більше, ніж по місяць смерті пенсіонера включно, тобто за три роки з моменту звернення спадкоємця з усіма необхідними документами до органів Пенсійного фонду спростовуються вищевикладеним.

Щодо посилання відповідача на те, що виплата недоотриманої пенсії за померлу ОСОБА_2 буде здійснюватися в межах відповідного фінансового ресурсу в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року №1165, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що Порядок №1165 впроваджує додаткові умови виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам за минулий період, які не передбачені ані Конституцією України, ані Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є базовими нормативно-правовими актами, приписи яких підлягають застосуванню при вирішенні спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, положення Порядку Кабінету Міністрів України №1165 не регулюють спадкові правовідносини, які є в даному спорі, оскільки недоотримана пенсія набула статусу спадкового майна, право власності на яке у позивача підтверджене свідоцтвом про право на спадщину за законом.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірне стягнення компенсаційних втрат, судова колегія зазначає наступне, ГУ ПФУ в Київській області утримується належне позивачеві спадкове майно у виді суми недоотриманої пенсійної виплати в розмірі 106705,71 грн, нарахованої пенсіонеру ОСОБА_2 і не виплаченої їй за життя, право власності на яку в порядку спадкування за законом перейшло до позивача та посвідчено свідоцтвом про право на спадщину за законом.

Тим самим, сума недоотриманої пенсії змінила свій правовий статус і є вже не пенсією, недоотриманою пенсіонером, а є коштами, які увійшли до складу спадщини і подальше правове регулювання переходу права на ці кошти іншим особам регулюються нормами ЦК України про спадкові відносини.

За змістом ч. 3 ст. 11 та ч. 1 ст. 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у ч. 1 ст. 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу ч. 2 та 3 ст. 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Ч. 2 ст. 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в ст. 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 (провадження №12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (п. 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Судом першої інстанції встановлено, що з заявою про виплату недоотриманої пенсії позивач звернувся 22 червня 2021 року.

Таким чином відповідач має сплатити позивачу 3 % річних за період з 23 червня 2021 року по 14 серпня 2024 року та втрати від інфляційних процесів.

Колегія суддів і у цій частині погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання (невиплата спадкової пенсії) на отримання інфляційних втрат та 3% річних в порядку положень ч.2 ст.625 ЦК України, тому відхиляє доводи відповідача щодо незаконності стягнення цих грошових виплат.

Інших доводів апеляційної скарги, які могли стати підставою для скасування рішення суду першої інстанції апеляційна скарга в собі не містить, тому підлягає відхиленню, як необґрунтована.

Відповідно до ст. ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення Фастівського міськрайонного суду Київської областівід 02 грудня 2024 року, судова колегія вважає, що вона також підлягає залишенню без задоволення, з огляду на таке.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу дослідив надані позивачем докази: Договір про надання правової допомоги від 04 серпня 2020 року №86/2020, укладений між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Група Бізнес Партнерів» в особі керуючого партнера Проскурні Т.В., Додатком №1 до вказаного договору сторони узгодили, що вартість послуг (гонорару) адвокатського об`єднання складає 1 600,00 грн за годину, опис робіт та витрачений на це час, за яким, на підготовку позовної заяви витрачено 8 годин, що з розрахунку 1 600,00 грн складає 12 800,00 грн, на виїзд адвоката Проскурні Т.В. для участі у судовому засіданні витрачено 3 год., що становить 4 800,00 грн, на підготовку відповіді на відзив з додатками витрачено 4 год., що становить 6 400,00 грн, що разом складає 6 000 грн, рахунок на оплату №213-381/3932/24 від 18 листопада 2024 року на суму 24000,грн., та дійшов правильного висновку, що стягненню підлягають лише витрати за фактично виконані роботи та надані послуги, яким у даному випадку лише являються підготовка позовної заяви у розмірі 12 800,00 грн.

Витрати по сплаті вартості послуг адвоката безпосередньо пов`язані з розглядом цієї справи.

Стороною відповідача понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу не спростовані.

Апеляційна скарга окрім посилань на те, що у головного управління відсутня бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду, тому відсутні рахунки для здійснення безспірного списання коштів, доводів про незаконність стягнення належним чином підтверджених витрат на правову допомогу, в собі не містить, тому на думку судової колегії підлягає відхиленню, як необґрунтована.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Таким чином, доводи апеляційних скарг на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваних рішень (основного та додаткового), які ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з підстав, що зазначені в апеляційних скаргах, тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення Фастівського міськрайонного суду Київської областівід 11 листопада 2024 року та додаткове рішення Фастівського міськрайонного суду Київської областівід 02 грудня 2024 року залишити без змін.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення вимог апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції, підстави для компенсації понесених сторонами на стадії апеляційного перегляду справи судових витрат - відсутні.

Щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу судова колегія зазначає наступне

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначала, про розрахунок судових витрат, які поніс ОСОБА_1 за подання відзиву на апеляційну скаргу в розмірі 6400,00 грн та які планує понести за представництво в судових засіданнях апеляційної інстанції в розмірі 1600,00 грн, що разом становить - 8000,00 грн.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1 ст. 133 ЦПК України).

П. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з тим, положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ч.1-4 ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормовані ч. 4 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями ч. 6, 7, 9 ст. 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5, 6, 7 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом із тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч.2 ст. 137, ч.8 ст. 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.

Згідно з п.п. 4, 6, 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Ст. 29 Закону №5076-VI визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Згідно зі ст. 30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі East/WestAllianceLimited проти України заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі Заїченко проти України (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів відповідача здійснював адвокат Проскурня Т.В. на підставі укладеного Договору про надання правничої допомоги № 86/2020від 04 вересня 2020 року між АО«Група Бізнес Партнерів» та ОСОБА_1 .

Із долученого до відзиву акта приймання-передачі виконаних робіт від 11 березня2025 року вбачається, що на підставі укладеного Договору про надання правничої допомоги № 86/2020 від 04 вересня 2020 року між АО «Група Бізнес Партнерів» та ОСОБА_1 , виконавець виконав за Договором, а замовник прийняв наступні послуги: підготовка відзиву на апеляційні скарги з додатками в справі №381/3932/24, виїзд адвоката Просурні Т.В. для участі у судовому засіданні, всього виконано робіт та надано послуг на суму 8000,00 грн.

До відзиву також долучено рахунок на оплату №238-381/3932/24 від 11 березня 2025 року на суму 8000,00 грн.

Зі змісту ст. 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст. 182 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Головне управління ПФУ не подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

В свою чергу, судова колегія не може в повній мірі погодитись із заявленим розміром наданих юридичних послуг на суму 8000,00 грн, враховуючи, що представник позивача не брав участі у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції, тож до стягнення з відповідача підлягають витрати позивача на правову допомогу, пов`язану із складанням відзиву на апеляційну скаргу, в розмірі 6400,00 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - Дерюгіної Анни Вікторівни залишити без задоволення.

РішенняФастівського міськрайонного суду Київської областівід 11 листопада 2024 року та додаткове рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2024 рокузалишити без змін.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на користь ОСОБА_1 кошти судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6400,00 грн (шість тисяч чотириста) гривень 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 травня 2025 року.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 ;

Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, , адреса місця знаходження: Київська обл., м. Фастів, вул. Андрія Саєнка, 10.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар