Справа № 217/172/24
Провадження № 2/202/1904/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2025 року Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді - Бєсєди Г.В.

за участю секретаря - Голєва А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду міста Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 - адвокат Хлидчи В.С. звернулася до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області із позовною заявою до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, 06.10.2000 року позивач разом з чоловіком ОСОБА_4 отримали у спільну сумісну власність квартиру яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру було набуто на підставі свідоцтва про право власності, яке зареєстроване 24.11.2000 року в БТІ м. Донецька Донецької області за №-7857. В подальшому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, позивач після смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на земельну ділянку. Спадкову частку квартири позивач не встигла оформити, через початок активних бойових дій у 2014 році на території міста Авдіївка. Задля отримання свідоцтва про право на спадщину частки квартири ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса Першої покровської державної нотаріальної контори Цукурової М.І., проте у видачі свідоцтва їй було відмовлено, роз`яснивши, що згідно Інформаційної довідки зі спадкового реєстру №76923497 від 11.05.2024 року 21.10.2013 року Авдіївською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №139/2013 після смерті ОСОБА_4 , 04.03.2014 року за реєстровим номером №178 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. В подальшому Авдіївську державну нотаріальну контору було ліквідовано, спадкова справа залишилася у архіві в м. Авдіївка, яка на даний час є окупованою територією. Згідно інформаційної довідки з ДРРП на нерухоме майно за параметрами запиту за адресою : АДРЕСА_1 інформація відсутня. Позивач звернувся із заявою до державного реєстратора, проте у здійсненні реєстрації її права власності було відмовлено, у зв`язку з тим, що неможливо отримати від БТІ інформацію про зареєстровані права до 01.01.2013 на будь-який об`єкт нерухомого майна, розташований в місті Авдіївка. Враховуючи викладене, посилаючись на ст.392 ЦК України, просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності 1/2 частку квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

27.05.2024 у справі відкрите загальне позовне провадження та відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов.

Відповідач своїм процесуальним правом не скористався, відзив на позов не подав.

12.02.2025 підготовче провадження в справі закрито, справа призначена до судового розгляду.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Хлидчи В.С. надала заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача.

Представник Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області надав заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечував.

ОСОБА_2 надав заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечував.

ОСОБА_3 надав заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків.

ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, від 06.11.2000, посвідченого виконавчим комітетом Авдіївської міської ради.

Вказане свідоцтво було зареєстровано у Донецькому бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності в рівних частках за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що підтверджується реєстраційним посвідченням від 24.11.2000 року, за № 7857.

Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_1 та сини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

04.03.2014 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на земельну ділянку, в якому зазначено, що сини відмовилися від 2/3 часток у спадщині.

В подальшому позивач звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , однак їй було відмовлено у зв`язку з неподанням документів необхідних для вчинення нотаріальної дії.

Вказані обставини підтверджуються копією листа № 331/01-16 від 16.05.2024 державного нотаріуса Першої покровської держаної нотаріальної контори Цукрової М.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про власність», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК України 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Громадянин набував права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (частина друга статті 12 цього Закону).

Приписами чинної ст. 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Отже, ОСОБА_1 набула право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 06.11.200 року, а на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , прийняла спадщину у встановленому законом порядку, але оформити свої спадкові права в позасудовому порядку можливості не має.

Стаття 181 ЦК України визначає поняття нерухомої та рухомої речі. Зокрема, до рухомих речей відносяться речі, які можна вільно переміщувати у просторі; до нерухомих належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Отже вирішуючи спір, що випливає з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суд, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу виходить з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, встановлює час та підстави виникнення права власності, з`ясовує чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору.

При цьому, встановлюючи правовий статус майна, суд, відповідно до статей 181, 188 ЦК України встановлює і вид цього майна (нерухоме майно, рухоме майно, зокрема гараж, будівельні матеріали, складна річ тощо).

В даній справі судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна у розумінні ст. 181 ЦК України.

Станом на 13.08.1996 процедура державної реєстрації об`єктів нерухомого майна була унормована Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних і фізичних осіб, затвердженими Наказом Державного комітету з житлово-комунального господарства №56 від 13.12.1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 за №31/1056.

З 09.06.1998 по 06.08.2012 державна реєстрація прав на нерухоме майно здійснювалась у відповідності до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, перебувають у власності юридичних і фізичних осіб, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 №121, зареєстрована у Міністерстві юстиції України 26.06.1998 за №399/2839.

Відповідно доп.1.4-1.6 вказаної Інструкції державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населенихпунктах,військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах іт.п.).Державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства-бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.

Як встановлено судом у даній справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 набувши право власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрували своє право власності у КП «БТІ м. Донецька» у порядку передбаченому на момент виникнення права (24.11.2000).

З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб судом встановлено, що КП «БТІ м. Донецька» зареєстроване за адресою: м. Донецьк, вулиця Кобозева, будинок 66.

Загальновідомим та таким, що не підлягає доказуванню у даній справі, є факт, що починаючи з 07.04.2014 м. Донецьк тимчасово окуповано, що також визначено у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309.

Суду не надано доказів переміщення КП «БТІ м. Донецька» з м. Донецька, як не надано і доказів евакуації реєстраційних справ щодо нерухомого майна з м. Донецька.

Відтак, суд приходить до висновку, що станом на 09.05.2025 доступу до реєстраційних справ, які зберігаються у КП «БТІ м. Донецька», позивач та державні реєстратори не мають.

03.08.2004 набув чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а з 01.01.2013 в Україні запроваджено систему державної реєстрації прав.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 червня 2018 р. № 484) затверджено Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Приписами абз.1 п.3 ч.3 ст.10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка № 378985957 від 17.05.2024) щодо вказаної квартири відсутні.

У той же час судом встановлено, що 25.06.2024 державним нотаріусом Першої покровської державної нотаріальної контори Цукоровою М., було прийняте рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій через те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а саме неможливо отримати від БТІ інформацію про зареєстровані права до 01.01.2013 на будь-який об`єкт нерухомого майна, розташований в місті Авдіївка, в тому числі на зазначений об`єкт, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Предметом даної справи є визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири та на 1/2 частину квартири в порядку спадкування, оскільки це право не визнається іншими учасниками цивільних відносин.

Підставою позову є ст.392 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правову позицію щодо застосування статті 392 ЦК України і звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачається у статті 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Так, застосування такого способу захисту прав, як звернення з позовом про визнання права на речові права, можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Наведений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі 344/16879/15-ц

В даній справі судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири, але не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з відсутністю відомостей про його право власності у державному реєстрі речових на нерухоме майно та об`єктивною неможливістю внести вказані відомості до реєстру з зазначених вище причин.

При цьому суд зазначає, що у позивача відсутній інший, окрім звернення до суду, шлях для відновлення свого порушеного права власності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (частина четверта статті 268 ЦПК України).

Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11, тобто датою ухвалення судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 23.04.2025, є дата складення повного судового рішення 09.05.2025.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-89, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 1/2 частку квартиру, яка розташована за адресою: : АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 1/2 частку квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складений 09.05.2025.

Суддя Г. В. Бєсєда