Провадження № 22-ц/812/727/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,

за участю: прокурора Балункської Т.І., представника Мішково-Погорілівської сільської ради адвоката Костенюк М.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 477/613/21 за апеляційною скаргою першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури на рішення, яке ухвалив Жовтневий районний суд Миколаївської області під головуванням судді Глубоченка Сергія Михайловича у приміщенні цього суду 28 лютого 2025 року, дата складання повного тексту не зазначена, за позовом керівника Миколаївської обласної прокуратури в інтересах Миколаївської районної державної адміністрації до Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, припинення права власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки,

у с т а н о в и в :

У квітні 2021 року керівник Миколаївської обласної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави, в особі: Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство»(далі - ДП «Миколаївське лісове господарство») звернувся до суду з позовом до Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, повернення земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що Миколаївська обласна прокуратура виявила порушення вимог законодавства при передачі земельних ділянок державного лісового фонду у приватну власність, які входять до територій, що відповідно до законодавства мають статус об`єкта природно-заповідного фонду. Під час перевірки за вказаними фактами отримано відомості про те, що рішенням Мішково-Погорілівської сільської ради від 11 вересня 2020 року №12 затверджено проект землеустрою та надано у власність відповідачу ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1206 га, кадастровий номер :07:000:0128, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, по АДРЕСА_1 . На підставі вищезазначеного рішення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 18 вересня 2020 року зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку. Однак, під час здійснення перевірки за вказаними фактами отримано відомості від Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» про те, що зазначена земельна ділянка входить до складу земель державного лісового фонду - квартал 11, виділи 2, 4 Миколаївського лісництва ДП «Миколаївське лісове господарство». Відповідно до відомостей ДП «Миколаївське лісове господарство» вказана земельна ділянка станом на 2019-2020 роки входить в межі земель державного лісового фонду. Крім того встановлено, що за рішенням виконкому Миколаївської обласної ради народних депутатів від 28 грудня 1982 року №675 та від 23 жовтня 1984 року №448 вказана вище земельна ділянка також входить в межі лісового заказника місцевого значення «Мішково-Погорілове», створеного на площі 180 га. Рішенням виконкому Миколаївської обласної ради народних депутатів від 28 грудня 1982 року №675 затверджено природні об`єкти заказники місцевого значення, у тому числі «Мішково-Погорілове», який передано під охорону радгоспу «Пам`ять комунарів». Рішенням від 23 жовтня 1984 року №448 зазначений об`єкт передано під охорону Миколаївському лісгоспзагону, а охоронним зобов`язанням від 26 грудня 2008 року №06/871 вказаний заказник передано під охорону ДП «Миколаївське лісове господарство». Згідно з інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 16 жовтня 2020 року №866 проекти землеустрою або інша земельна документація стосовно відведення цієї ділянки, вилучення її зі складу земель ДП «Миколаївське лісове господарство» на розгляд та погодження не надходили, як і не розглядалась та не узгоджувалася відмова від користування цією ділянкою. Відведення земельної ділянки лісового фонду у власність ОСОБА_1 здійснено на підставі незаконної зміни цільового призначення цієї ділянки, всупереч положенням частини першої статті 20 Земельного кодексу України, статті 57 Лісового кодексу України, без необхідних погоджень органів контрою. Оскільки рішення Мішково-Погорілівської сільської ради від 11 вересня 2020 року №12 в частині надання вказаної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 суперечить вимогам статей 84, 149 Земельного кодексу України, статті 57 Лісового кодексу України, прокурор просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Мішково-Погорілівської сільської ради від 11 вересня 2020 року №12 в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1206 га (кадастровий номер :07:000:0128) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі Кабінету Міністрів України з правом постійного користування державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» земельну ділянку площею 0,1206 га з кадастровим номером :07:000:0128 по АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів на користь Миколаївської обласної прокуратури судові витрати.

У заяві від 03 листопада 2021 року прокурор доповнив позовні вимоги, заявивши також вимогу про припинення права ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, зазначивши про необхідність відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» у разі скасування рішення, яке стало підставою для реєстрації права на земельну ділянку, така вимога є необхідною.

У відзиві на позовну заяву Мішково-Погорілівська сільська рада Вітовського району Миколаївської області просить у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Зазначає, що право користування земельною ділянкою за низкою положень Земельного та Лісового кодексів України, цитування яких наведено у поданому неї відзиві, є безстрокове (постійне) та/або тимчасове (дострокове) та посвідчується державними актами на право користування землею, однак позивач не надав суду державного акту на право користування спірною земельною ділянкою, виданого користувачу, тому доводи позовної заяви про те, що спірна земельна ділянка перебуває у користуванні користувача є безпідставним. Також посилалася на те, що позовна заява з доданими до неї матеріалами не містить вказівки на конкретне місце розташування місцевого значення, у тому числі «Мішково-Погорілове», в межах якого, на думку прокурора перебуває спірна земельна ділянка, так як рішенням від 28 грудня 1982 року № 675, яким затверджено створення заказників місцевого значення, не зазначено конкретне місце його розташування, а позивач не надав доказів фактичного виконання пункту 3 рішення від 23 жовтня 1984 року №448, які б підтверджували виділення в натурі меж заказника «Мішково-Погорілове» зі встановленням межово-господарських стовпів, типових охоронних знаків та інформаційних аншлагів, а також планово-картографічні матеріали землекористувача. Додана до позову копія частини карти Вітовського району, на якій зображено с. Мішково-Погорілове та м. Миколаїв (його частина), не є планово-картографічними матеріалами землекористувача, в даному випадку - ДП «Миколаївське лісове господарство», що спростовує доводи позивача про те, що спірна земельна ділянка входить в межі державного лісового фонду. Крім того, у своєму відзиву представник відповідача вказувала також і на ту обставину, що інформація щодо земель, які передано у користування під заказник місцевого значення «Мішково-Погорілове», мала була б внесена до Державного земельного кадастру після проведення заходів із землеустрою, враховуючи особливий режим земель лісового фонду. Водночас, матеріали справи не містять відомостей про встановлення меж в натурі лісового заказника «Мішково-Погорілове» та виготовлення землевпорядної документації із внесенням відомостей про цей заказник до Державного земельного кадастру. Також, у своєму відзиві посилалася і на те, що ДП «Миколаївське лісове господарство» не може мати на праві постійного користування спірну земельну ділянку, так як не є правонаступником тієї особи, якій передано під охорону земельну ділянку в межі лісового заказника місцевого значення «Мішково-Погорілове», на площі 180 га.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 07 травня 2021 року за заявою виконувача обов`язків керівника Миколаївської обласної прокуратури забезпечено вищевказаний позов.

Накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1206 га з кадастровим номером :07:000:0128 для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, розташовану по АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_1 .

Заборонено органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки (у тому числі у разі її поділу чи об`єднання з іншими ділянками).

Заборонено ОСОБА_1 вчиняти із земельною ділянкою з кадастровим номером :07:000:0128 дії, спрямовані на зміну її цільового призначення, її поділу чи об`єднання з іншими земельними ділянками, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї, а також проведення на ній будь-яких будівельних робіт.

Ухвалою суду від 10 серпня 2021 року за клопотанням прокурора залучено до участі у справі в якості позивача шляхом заміни первісного позивача в особі Кабінету Міністрів України його правонаступником Миколаївську районну державну адміністрацію.

Ухвалою суду від 04 листопада 2021 року прийнято заяву прокурора про зміну предмету позову шляхом доповнення позову вимогою про припинення права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку.

Ухвалою суду від 06 квітня 2023 року до участі у справі в якості позивача шляхом заміни первісного позивача в особі Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» залучено правонаступника державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України».

Ухвалою суду від 27 лютого 2025 року залишено без розгляду позовні вимоги прокурора в частині пред`явленого ним позову в інтересах Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 07 травня 2021 року скасовано.

Рішення суд умотивовував тим, що оскільки, ОСОБА_1 є кінцевим набувачем спірного нерухомо майна, тому належним способом захисту порушених прав є звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Разом із цим керівник Миколаївської обласної прокуратури звернувся до суду з негаторним позовом, про що зазначив у позовній заяві, у відповіді на відзив, у поясненнях по суті позову, що не відповідає належному способу захисту, оскільки спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, і заволодіння нею відбулось всупереч вимогам закону, а тому з огляду на встановлені судом обставини справи та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин, належним способом захисту порушеного права є саме витребування спірної земельної ділянки від кінцевого власника, а не її повернення, як зазначав прокурор.

З урахуванням встановленого, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову у зв`язку з обранням прокурором неналежного способу захисту порушених прав позивача.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухвалені рішення суд першої інстанції встановив і таке не спростовано відповідачами, той факт, що земельна ділянка з кадастровим номером :07:000:0128 площею 0,1206 га знаходиться у межах лісового заказника місцевого значення «Мішково-Погорілове» та не може відноситися до земель для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та існувати у встановлених межах як об`єкти права приватної власності. Неправомірне надання цим земельним ділянкам статусу земель для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд фактично позбавляє територіальну громаду можливості реалізувати правомочність користування цими землями відповідно до їх унікальних якостей та характеристик. Прокурор вважає, що в ході судового розгляду було доведено, що земельна ділянка виділена фізичній особі з порушенням вимог закону, оскільки є землею природо-заповідного фонду, перебуває у постійному користування ДП «Миколаївське лісове господарство», правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», та відноситься до земель державного лісового фонду. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Належний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Правовідносини, за якими постановлені висновки Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, які застосовані Жовтневим районним судом Миколаївської області при ухваленні оскаржуваного рішення, не є подібними правовідносинам у зазначеній справі, адже земельні ділянки лісового фонду у зазначеній справі не входили в межі земель природно-заповідного фонду. Натомість при вирішення спорів щодо повернення у власність держави земель природно-заповідного фонду належним способом захисту є звернення саме з негаторним, а не, як помилково виснував суд першої інстанції, з віндікаційним позовом.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, представника відповідача сільської ради, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 28 грудня 1982 року Виконавчий комітет Миколаївської обласної ради народних депутатів прийняв рішення № 675, «Про затвердження природних об`єктів заказниками місцевого значення», яким з метою збереження природних об`єктів та відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 28 січня 1972 року №43 «Про заходи з розширення мережі державних заповідників та покращення заповідної справи» затвердив подані виконавчими комітетами районних та міських Рад народних депутатів природні об`єкти заказниками місцевого значення, зокрема «Мішково-Погорілівське лісове урочище», розташоване у Жовтневому районі, радгосп «Пам`ять комунарів», площею 180 га (том 1, а.с. 34).

Рішенням виконкому Миколаївської обласної ради народних депутатів від 23 жовтня 1984 року №448 було затверджено мережу територій і об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення відповідно до чинної кваліфікації, серед яких зазначено лісове урочище «Мішково-Погорілівка» (том 1, а.с. 30-31).

26 грудня 2012 року Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області видало охоронне зобов`язання № 06/871, відповідно до якого передало під охорону ДП «Миколаївське лісове господарство» об`єкт природно-заповідного фонду лісовий заказник місцевого значення «Мешково-Погорілове», який розташований в межах нижньої частини долини р. Інгулна внутрішньому березі меандри неподалік віл с. Мешково-Погорілове в 9-11 кварталах Миколаївського лісництва в межах Жовтневого району Миколаївської області (том 1, а.с. 35).

Згідно складеного у 2014 року проекту організації та розвитку лісового господарства (Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства) в 11 кварталі наявний заказник (том 1, а.с. 25-26).

Рішенням Мішково-Погорілівської сільської ради від 11 вересня 2020 року №12 було затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1206 га, кадастровий номер :07:000:0128, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с 20).

Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 квітня 2021 року №251053384, 18 вересня 2020 року до відповідного державного реєстру внесено відомості про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на вищевказану земельну ділянку (том 1, а.с. 39).

Згідно інформації Управління екології та природних ресурсів Миколаївської області державної адміністрації від 08 лютого 2021 року №319/01.1-03/06 та від 23 лютого 2021 року №503/01.1-03/06 земельна ділянка :07:000:0128, входить до території лісового заказника місцевого значення «Мішково-Погорілове», створеного рішенням виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів від 28 грудня 1982 року №675 та від 23 жовтня 1984 року №448 на площі 180 га (том 1, а.с. 29, 33).

Відповідно до відповіді на запит прокурора Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 10 листопада 2020 року №706 та змісту фрагменту з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу 11, виділів 2, 4 Миколаївського лісництва ДП «Миколаївський лісгосп» та межами земельних ділянок земельна ділянка з кадастровим номером :07:000:0128 розташована у кварталі 11, виділи 2,4, та входить до складу земель державного лісового фонду (том 1, а.с. 21-22).

З листа Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» від 13 жовтня 2020 року №355 вбачається, що земельна ділянка площею 0,1206 га, кадастровий номер :07:000:0128, відповідно до останнього лісовпорядкування, станом на 2019-2020 роки, а також і на даний час згідно з Проектом організації та розвитку лісового господарства ДП «Миколаївське лісове господарство» входить в межі земель державного лісового фонду (том 1, а.с. 24).

Проаналізувавши наведені докази, суд першої інстанції зробив висновок про те, що передана у власність відповідачу ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1206 га, кадастровий номер :07:000:0128, входить в межі земельної ділянки площею 34 га, яка у свою чергу, входить в межі лісового заказника місцевого значення «Мішково-Погорілове», тобто надана відповідачу земельна ділянка на момент її передачі та на цей час належить до земель державної власності, перебуває у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», та відноситься до земель державного лісового фонду та входить в межі об`єкту природно-заповідного фонду.

З таким висновком, який в апеляційному порядку учасниками справи не оспорюється, погоджується апеляційний суд.

Зокрема, суд першої інстанції відхилив твердження відповідача Мішково-Погорілівської сільської ради щодо відсутності у позивача доказів щодо належності спірної ділянки до земель лісового фонду за відсутності правовстановлюючих документів, оскільки це спростовується окрім досліджених судом доказів у справі, яка переглядається, так і вищезазначеним рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 року, яким визнано, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду.

Згідно відповіді Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 16 жовтня 2020 року №866 проекти землеустрою або інша землевпорядна документація стосовно змін цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення, а також вилучення їх зі складу земель ДП «Миколаївське лісове господарство» або відмови від користування на розгляд та погодження до управління не надходили і відповідно висновок про погодження будь-якої документації управлінням не надавався. Інформація про вилучення земельних ділянок не надходила. При цьому зазначено, що земельна ділянка кварталу 11 (площею 34 га), до якої у тому числі входить земельна ділянка з кадастровим номером :07:000:0128, входить в межі лісового заказника місцевого значення «Мішково-Погорілове», створеного на площі 180 га, згідно з рішенням виконкому Миколаївської обласної ради від 23 жовтня 1984 року №448 (том 1, а.с. 27).

Суд першої інстанції на підставі наявних у справі доказів встановив, що наданню ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки передувало рішення Вітовської районної ради від 15 лютого 2019 року №8, яким був затверджений проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних утворень села Мішково-Погорілове, Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області (том 2, а.с. 1-102).

Згідно проекту землеустрою і додатків до нього розширення меж с. Мішково-Погорілове відбулось, зокрема, за рахунок земельної ділянки площею 41,1823 га, до якої, в свою чергу, входить земельна ділянка площею 34 га земель державного лісового фонду, користувачем якої є Державне підприємство «Миколаївське лісове господарство».

За інформацією Вітовської районної державної адміністрації від 15 жовтня 2020 року № 3333/01.01-28/15-20 розпорядження про вилучення або припинення права постійного користування, а також зміни цільового земельних ділянок Миколаївського лісництва в тому числі з кадастровим номером :07:000:0128, які надано громадянам у приватну власність рішеннями Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 03 травня 2019 року №9, від 17 липня 2019 року №8, від 19 вересня 2019 року № 4, від 15 жовтня 2019 року №5, від 11 грудня 2019 року №10, від 24 грудня 2019 року №13, від 05 березня 2020 року №9, від 11 вересня 2020 року №12 Вітовською райдержадміністрацією не видавалося (том 1, а.с. 37).

За змістом листа Миколаївської обласної державної адміністрації від 28 жовтня 2020 року № 05-67/3062/5-20 питання стосовно розпорядження земельними ділянками з кадастровими номерами, у тому числі з кадастровим номером :07:000:0128, з облдержадміністрацією не погоджувалось, розпорядженням про припинення права постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство», у тому числі вказаною земельною ділянкою або її вилучення з постійного користування підприємства, а також про зміну цільового призначення головою облдержадміністрації не видавалося (том 1,. а.с. 36).

За повідомленням ДП «Миколаївське лісове господарство № від 13 жовтня 2020 року №355 жодної відмови, згоди на вилучення або відведення вказаної земельної ділянки будь-яким фізичним особам державне підприємство не надавало (том 1, а.с. 24).

Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства у листі від 16 жовтня 2020 року №866 вказало, що проекти землеустрою або інша земельна документація стосовно відведення, зокрема, спірної земельної ділянки, вилучення її зі складу земельно ДП «Миколаївське ЛГ» на розгляд та погодження не надходили. Не розглядалась та не узгоджувалася і відмова від користування цією ділянкою (том 1, а.с. 27).

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 року у справі №400/4204/21, яке набрало законної сили, рішення Вітовської районної ради від 15 лютого 2019 року №8 «Про затвердження проекту землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних утворень села Мішково-Погорілове, Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області визнано протиправним та нечинним в частині затвердження проекту землеустрою щодо земельної ділянки площею 34 га, яка знаходиться в постійному користуванні державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» (том 3, а.с. 11-18).

Постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» утворено Миколаївський район (з адміністративним центром у місті Миколаїв) у складі територій Березанської селищної, Веснянської сільської, Воскресенської селищної, Галицинівської сільської, Коблівської сільської, Костянтинівської сільської, Куцурубської сільської, Миколаївської міської, Мішково-Погорілівської сільської, Нечаянської сільської, Новоодеської міської, Ольшанської селищної, Очаківської міської, Первомайської селищної, Радсадівської сільської, Степівської сільської, Сухоєланецької сільської, Чорноморської сільської, Шевченківської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, наразі спірна земельна ділянка перебуває на території Мішково-Погорілівської сільської територіальної громади Миколаївського району Миколаївської області.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

За обставинами справи, що переглядається апеляційним судом, мета прокурора спрямована на усунення перешкод власникові (держави), яка не втратила володіння специфічним об`єктом цивільних відносин (земельною ділянкою на території об`єкта природно-заповідного фонду), у користуванні та розпорядженні цією ділянкою шляхом її повернення від ОСОБА_1 .

Підставою відмови у позові прокурора суд першої інстанції зазначив неефективність обраного ним способу захисту.

Щодо оскаржуваного рішення Мішково-Погорілівської сільської ради.

Відповідно до частин 1, 2 статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України, які мають особливий правовий режим.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).

Статтею 43 ЗК України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Згідно зі статтею 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).

Статтею 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» від 16 червня № 2456-XII (далі - Закон № 2456-XII) до природно-заповідного фонду України належать серед інших природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.

Заказники, пам`ятки природи, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва залежно від їх екологічної і наукової, історико-культурної цінності можуть бути загальнодержавного або місцевого значення.

Залежно від походження, інших особливостей природних комплексів та об`єктів, що оголошуються заказниками чи пам`ятками природи, мети і необхідного режиму охорони заказники поділяються на ландшафтні, лісові, ботанічні, мікологічні, загальнозоологічні, орнітологічні, ентомологічні, іхтіологічні, гідрологічні, загальногеологічні, палеонтологічні та карстово-спелеологічні.

Статтею 7 Закону 1287-XIV передбачено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Відповідно до статті 9 Закону № 2456-XII території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

Згідно із положеннями статей 25, 26 цього Закону заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів. Оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів.

На територіях заказників забороняються рубки головного користування, суцільні, прохідні, лісовідновні та поступові рубки, видалення захаращеності, а також полювання та інша діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник.

Господарська, наукова та інша діяльність, що не суперечить цілям і завданням заказника, проводиться з додержанням загальних вимог щодо охорони навколишнього природного середовища. Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

Відповідно до частини п`ятої статті 53 Закону № 2456-XII території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.

Як визначено статтею 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з пунктами «а», «в» частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Частина 1 статті 150 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відносить до особливо цінних земель, зокрема, землі природно-заповідного фонду.

Земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об`єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об`єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України (частина друга статті 150 ЗК України у редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно встановлених судом обставин справи, Верховна Рада України не погоджувала припинення права державної власності на землі лісового заказника місцевого значення «Мішково-Погорілове», що перебувають у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», з метою передання цих земель у приватну власність фізичним особам для будівництва житлових будинків.

Відповідно до вимог частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22) Велика Палат Верховного Суду зауважила, що «системний аналіз вищенаведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що землі природно-заповідного фонду, що перебувають у комунальній власності, не підлягають приватизації. Такі землі можуть перебувати у приватній власності лише у зв`язку з формуванням на цих земельних ділянках об`єктів природно-заповідного фонду чи включення земельних ділянок, що належать фізичним чи юридичним особам, до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення). Вилучення (викуп) земель природно-заповідного фонду із комунальної власності, зокрема, для будівництва житла був можливим тільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо вилучення (викуп) земельної ділянки погодила Верховна Рада України.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).Отже, за загальним правилом цивільні права, зокрема право власності, виникають із правомірних, а не протиправних дій».

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що «фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. При цьому набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями ЗК України, Закону № 2456-XII та інших нормативно-правових актів України заборонено. Надання земельної ділянки для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва « Перемога » суперечить як статусу відповідного об`єкта природно-заповідного фонду, так і законодавчим обмеженням на здійснення діяльності з такого будівництва на відповідних землях. Тому за змістом наведених вище приписів, які характеризуються належною якістю як властивістю, що є умовою забезпечення юридичної визначеності у правовідносинах, і органи місцевого самоврядування, і фізичні особи-відповідачі знали чи повинні були знати про неможливість всупереч закону передання й отримання у приватну власність земельної ділянки на території Парку «Перемога» для вищевказаної мети. Отже, втручання судом у право ОСОБА_2 мирно володіти цією ділянкою відповідає закону».

З огляду на встановлені судом обставини справи щодо віднесення спірної земельної ділянки до природно-заповідного фонду, висновок, що Мішково-Погорілівська сільська рада не мала права розпоряджатись спірною земельною ділянкою та передавати її у приватну власність, у тому числі - відповідачу ОСОБА_1 відповідає вимогам викладених норм закону, а також правовим висновкам Верховного Суду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

До способів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки віднесено визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України № 1952-IV від 01 липня 2004 року (далі Закон № 1952-IV) «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, що була чинною на день ухвалення оскаржуваного рішення суду, у разі у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Враховуючи, рішення Мішково-Погорілівської сільської ради від 11 вересня 2020 року №12 щодо затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1206 га, кадастровий номер :07:000:0128, було прийнято всупереч вимогам закону, є підстави для задоволення позовної вимоги про визнання його незаконним, оскільки наслідком цього буде припинення зареєстрованого на підставі оскаржуваного рішення права власності ОСОБА_1 , який є кінцевим набувачем спірної земельної ділянки.

Щодо позовних вимог про одночасне припинення права власності ОСОБА_1 , якими прокурор доповнив свої вимоги, покликаючись на редакцію статті 26 Закону № 1952-IV, яка діяла на той час, то у зв`язку із внесеними до цієї статті законодавцем змінами, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22) дійшла висновку, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону № 2456-XII потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку (такий підхід не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому щодо земельних ділянок водного фонду у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункти 51-52)).

За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов».

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Дійшовши висновку, що Мішково-Погорілівська сільська рада не мала права розпоряджатись спірною земельною ділянкою та передавати її у власність, у тому числі - відповідачу ОСОБА_1 , суд першої інстанції відмовив у задоволенні заявленого прокурором негаторного позову, оскільки вважав, що такий спосіб захисту неналежним, тоді як належним способом захисту порушеного права держави на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення суд вважав пред`явлення віндикаційного позову про її витребування від кінцевого набувача.

За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції залишив поза увагою, що, звертаючись із позовом, прокурор просив про повернення у власність держави спірної земельної ділянки, посилаючись не лише на те, що вона є земельною ділянкою лісового фонду, але й відноситься до природно-заповідного фонду, оскільки є частиною земель, які входять до лісового заказника місцевого значення «Мішково-Погорілове». Тому з огляду на наведене вище звернення прокурора з негаторним позовом у даному спорі є належним та ефективним способом захисту порушеного права держави, який слід задовольнити.

Щодо оцінки належності втручання у приватну власність ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку апеляційний суд виходить з наступних міркувань.

Надання земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території лісового заказника місцевого значення «Мішково-Погорілове» суперечить як статусу відповідного об`єкта природно-заповідного фонду, так і законодавчим обмеженням на здійснення діяльності з такого будівництва на відповідних землях. Тому за змістом наведених вище приписів, які характеризуються належною якістю як властивістю, що є умовою забезпечення юридичної визначеності у правовідносинах, і орган місцевого самоврядування, і фізична особа-відповідач знали чи повинні були знати про неможливість всупереч закону передання й отримання у приватну власність земельної ділянки на території лісового заказника місцевого значення «Мішково-Погорілове» для вищевказаної мети. Отже, втручання судом у право ОСОБА_2 мирно володіти цією ділянкою відповідає закону і не складає для нього надмірний тягар з огляду на безкоштовне отримання ним у власність спірної земельної ділянки.

За такого колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення порушив вимоги процесуального закону та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а тому в силу пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України наявні підстави для його скасування х ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог прокурора частково: вимоги про визнання незаконним рішення та повернення земельної ділянки слід задовольнити.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 13 статті 141 ЦПК України).

З урахуванням того, що за наслідками апеляційного перегляду рішення суду скасовано, позовні вимоги задоволені частково, судові витрати у справі покладаються на сторони пропорційно задоволення (відмови) заявлених вимог.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина 2 статті 133 ЦПК України).

Таким законом є Закон України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI).

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 3674-VI судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно із підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В силу підпункту 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону № 3674-VI за подання апеляційної скарги сплачується судовий збір у розмірі 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Так, при зверненні з позовом прокурор сплатив 5148 грн. судового збору (том 1, а.с. 1), з яких: 2270 грн. за немайнову вимогу, яка заявлена до Мішково-Погорілівської сільської ради, та 2883 грн. 43 коп. за майнову вимогу, заявлену до ОСОБА_1 .

Звернувшись із апеляційною скаргою через підсистему Електронний кабінет прокурор, відповідно, сплатив 6190 грн. 20 коп. (том 4, а.с. 8).

Тому з відповідачів слід стягнути на користь прокурора за задоволені позовні вимоги за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанції: з Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївської області - 4994 грн., з ОСОБА_1 - 6354 грн. 55 коп.

Також з Миколаївської обласної прокуратури необхідно стягнути за заявлену додатково, але не оплачену судовим збором позовну вимогу про припинення права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку і у задоволенні якої апеляційний суд відмовив, в дохід держави 4994 грн. судового збору (2270 грн. х 150% х 0,8).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 лютого 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов керівника Миколаївської обласної прокуратури в інтересах Миколаївської районної державної адміністрації до Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення та повернення земельної ділянки задовольнити.

Визнати незаконним рішення VI позачергової сесії 8 скликання Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївської області № 12 від 11 вересня 2020 року в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1206 га, кадастровий номер :07:000:0128, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Повернути у власність держави в особі Миколаївської районної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,1206 га, кадастровий номер :07:000:0128, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

В позові керівника Миколаївської обласної прокуратури в інтересах Миколаївської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 про припинення права власності на земельну ділянку відмовити.

Стягнути на користь Миколаївської обласної прокуратури (, Банк ДКСУ м. Києва, р/р UA0000340) понесені витрати на сплату судового збору: з Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївської області, , - 4994 грн., з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 - 6354 грн. 55 коп.

Стягнути з Миколаївської обласної прокуратури (, Банк ДКСУ м. Києва, р/р UA0000340) в дохід держави 4994 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повна постанова складена 07 травня 2025 року