Єдиний унікальний номер: 378/328/25
Провадження № 2/378/196/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді: Марущак Н. М.

за участю секретаря: Замші В. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Ставище цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК» КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

До суду з вказаним позовом звернулося ТОВ «ФК» КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 з посиланням на те, що 10.06.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір 2010890. ТОВ «Лінеура Україна» виконало умови кредитного договору, позичальник не виконав умови договору щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого має заборгованість в сумі 13120,00 грн., з яких 4000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту, 9120,00 грн. - заборгованість по процентами.

24.12.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК» КЕШ ТУ ГОУ»укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача, ТОВ ТОВ «ФК» КЕШ ТУ ГОУ»набуло статусу кредитора за вищевказаним кредитним договором.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вищевказану суму заборгованості за кредитним договором та понесені витрати на сплату судового збору.

Також представник позивача Пархомчук С. В. після відкриття провадження у справі подав 23.04.2025 до суду через систему «ЕЛектронний суд» заяву про стягнення з відповідача на користь ТОВ «ФК» КЕШ ТУ ГОУ» 10500 гривень витрат на професійну правничу допомогу, про орієнтовний розмір яких було зазначено в позові (а. с. 62 64).

Ухвалою Ставищенського районного суду від 26.03.2025 відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а. с. 47).

Ухвалою суду від 08.05.2025 року поновлено відповідачу ОСОБА_1 пропущений процесуальний строк на подання відзиву.

Представник позивача ТОВ ««ФК» КЕШ ТУ ГОУ» в судове засідання не з`явився, про час та розгляд справи товариство повідомлене належним чином (а. с. 79, 80) до суду представник позивача Пархомчук С. В. подав додаткові пояснення, в яких просить розгляд справи проводити без участі представника товариства (а. с. 102-107), підтвердивши обставини, на які позивач посилається в позовній заяві, та зазначивши додатково, що у відповідності до умов укладеного кредитного договору кошти надаються Позичальнику в безготівковій формі на банківську карткувказану Позичальником при укладанні кредитного договору.Ідентифікація Позичальника здійснюється через банка-емітента, яким видано картку. Отже, доступ до виписок по картці, на яку перераховано кредитні кошти, має банк-емітент та Відповідач - ОСОБА_1 .. Ні Первісний кредитор, ні ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» не мало та не має доступу до даної інформації, так як дана інформація - є банківською таємницею. Відповідач, як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, може власноруч отримати виписки по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування та отримання кредитних коштів. Однак, Відповідачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у договорах, або доказів того, що вказані карткові рахунки йому не належить. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, Відповідач не позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких (а. с. 102 107).

Відповідач та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не прибули, представник відповідача подала до суду через систему «Електронний суд» 01.05.2025 відзив (а. с. 83 87), в якому зазначила, що матеріали справи не містять належних доказів, підтверджуючих виконання ТОВ «ФК» КЕШ ТУ ГОУ» умов кредитного договору № 2010890 від 10.06.2021 року щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок саме відповідача - як позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу. А тому, можливість ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачу є неможливою, оскільки інформація щодо повного номеру банківської картки або ж номеру банківського рахунку відповідача у кредитному договорі № 2010890 від 10.06.2021 року відсутня. До позову долучена Довідка, яка складена 04.03.2024 року, а не під час здійснення господарської операції, чи безпосередньо після її закінчення. Позивачем до позовної заяви було додано виписку з особового рахунка за Кредитним договором № 2010890, однак фактично таким не являється, оскільки складений не первинним кредитором, а самим ТОВ «ФК» КЕШ ТУ ГОУ», та не має обов`язкових реквізитів, які передбачені Положенням про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Даний документ не містить інформації щодо періоду утворення заборгованості, а лише узагальнені суми по тілу кредиту та відсоткам, і в ньому не зазначено відсоткової ставки, за якою відсотки були нараховані. При цьому сама по собі ідентифікація позивачем як виписки з рахунку складеного ним письмового документу, не наділяє цей документ ознаками та правовою силою первинного документа. Що стосується суми простроченої заборгованості за процентами у розмірі 9120,00 грн., -з наданих матеріалів неможливо встановити, за який саме період здійснювалося нарахування процентів та яку процентну ставку при цьому було застосовано. Згідно з додатком №1 до договору про надання коштів в умовах споживчого кредиту №2010890 від 10.06.2021 року, сума платежу за розрахунковий період становить 6280,00 грн, з яких 4000,00 грн. основна сума кредиту, а 2280,00 грн проценти за користування кредитом упродовж строку дії договору. Водночас, термін дії вищезазначеного договору становить 30 днів, тому нарахування процентів за договором могло здійснюватися виключно протягом цього строку кредитування, а саме з 10.06.2021 року по 10.07.2021 року.Після його завершення можуть застосовуватись лише санкції, передбачені законодавством, зокрема інфляційні витрати або пеня за прострочення (а. с. 83 87).

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України).

Судом встановлено, що 10 червня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено в електронній формі договір № 2010890 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (а. с. 12-18).

Відповідно до п. 1.2. даного Договору сума кредиту складає 4000 грн (а. с. 12 зв.).

Згідно із п. 1.3. Договору строк кредиту 30 днів.

На підставі погоджених умов, викладених в п. 2.1. договору ТОВ «Лінеура Україна» надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту з використанням реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані клієнтом товариству з метою отримання кредиту у випадку не можливості зарахування платежу на зазначену платіжну карту з будь-яких причин, які не залежать від товариства (в тому числі, але не виключно у випадку відсутності авторизації платіжної картки).

Згідно п. 1.5. Договору орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк кредиту 24079,41 % річних.

Відповідно до п. 1.6 договору орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою 6280,00 грн..

Тип процентної ставки - фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти на таких умовах: стандартна процента ставка становить 1,90% в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього договору (п. 1.4.1).

Згідно п. 1.4.2. Договору знижена процентна ставка становить 0,01% в день.

Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Передбачено ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За ч 2. ст. 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцентуючи пропозицію товариства ТОВ «Авентус Україна» відповідач ОСОБА_3 електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором М753472 у договорі №_4920700 приєднався до Правил надання коштів у позику, визнає та погоджується на запропоновані позивачем умови користування та порядок надання товариством грошових коштів.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону «Про електронну комерцію» (надалі Закону) електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до ст. 12 Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «;Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Вищевказаний кредитний договір № 2010890 від 10.06.2021 року підписаний відповідачем електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора Е 139, а тому, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх, тобто, належними та допустимими доказами підтверджено укладання між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 зазначеного кредитного договору .

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

За змістом ст. 516 ЦПК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник у зобов`язанні не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Положеннями ст. 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» зазначає що до нього перейшло право вимоги за вищевказаним кредитним договором на підставі Договору факторингу № 02-24122001, який було укладено 24.12.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «КЕШТУ ГОУ» (а. с. 26 - 29).

У відповідності до умов зазначеного Договору факторингу № 02-24122001 від 24.12.2021 ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ», а ТОВ «ФК«КЕШ ТУГОУ» набуло право вимоги за кредитними договорами, зазначеними у реєстрі боржників.

До позову додано витяг з Реєстру боржників до Договору факторингу № 02-24122001 (а. с. 21). У вказаному реєстрі вказаний як боржник за договором № 2010809 від 10.06.2021 ОСОБА_1 , заборгованість якого 13120 грн., з яких по тілу кредиту 4000 грн., по відсотках 9120 грн. (а. с. 21).

За п. 6.2.3 вказаного договору факторингу права вимоги переходять до фактора після підписання цього договору. В разі невиконання фактором вимог п. 7.2 договору договір вважається неукладеним, при цьому в разі невиконання фактором зобов`язання щодо сплати другої частини ціни продажу договір вважається неукладеним, а клієнт повертає фактору першу частину ціни продажу, сплачену відповідно до п. 7,2 договору.

Згідно п. 7.2 Договору факторингу фактор здійснює оплату клієнту шляхом: перерахування суми, що вказана в п. 7.1 (2770911,15 грн.) цього договору на вказаний у реквізитах до цього договору рахунок двома платежами.

По платіжній інструкції від 24.12.2021 та двох платіжних інструкціях від 28.12.2021 ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» перерахувало ТОВ «Лінеура Україна» в якості оплати за відступлення прав вимоги по договору факторингу № 02-24122001 вказану в п. 7.1 договору суму 2770911,15 грн. (а. с. 33 зв., 33, 34)

Разом з тим, згідно ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження виконання умов вказаного Договору про надання фінансового кредиту № 2010890 ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» до позову додано довідку ТОВ «Універсальні платіжні рішення» (а. с. 30).

Надаючи оцінку поданим позивачем доказам в частині доведення суми заборгованості за кредитним договором, суд доходить висновку, що довідка ТОВ «Універсальні платіжні рішення» (а. с. 30) про перерахування 10.06.2021 грошових коштів у сумі 4000 грн. через платіжний сервіc iPay.ua на картку № НОМЕР_2 , з зазначенням призначенням платежу зарахування 4000 грн. на карту НОМЕР_2 , не є належним доказом, який підтверджує здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів саме відповідачу ОСОБА_1 , оскільки видавник вказаної банківської картки не підтвердив її належність саме відповідачу у справі - ОСОБА_1 ,

З огляду на вказане, матеріали справи не містять належних доказів, підтверджуючих виконання ТОВ «ФК» КЕШ ТУ ГОУ» умов кредитного договору № 2010890 від 10.06.2021 року щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок саме відповідача у справі ОСОБА_1 - як позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу.

Відтак, суд погоджується з доводами сторони відповідача щодо позбавлення можливості ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачу, оскільки інформація щодо повного номеру банківської картки або ж номеру банківського рахунку відповідача у кредитному договорі № 2010890 від 10.06.2021 відсутня.

Схожі за змістом обставини встановлені Київським апеляційним судом в постановах від 16.02.2024 у справі № 370/1949/23 , від 20.06.2024 р. у справі № 755/11288/23, від 19,06.2024 у справі № 757/25558/23, Харківським апеляційним судом від 26.08.2024 у справі № 639/1706/24.

Документ, наданий ТОВ «ФК» КЕШ ТУ ГОУ» під назвою «Виписка з особового рахунка по кредитному договору № 2010890(а. с. 20) фактично таким не являється, на що також звертає увагу представник відповідача у відзиві, оскільки складений не банком, а самим ТОВ «ФК» КЕШ ТУ ГОУ», та не має обов`язкових реквізитів, які передбачені Положенням про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Даний документ не містить інформації щодо періоду утворення заборгованості, а лише узагальнені суми по тілу кредиту та відсоткам, і в ньому не зазначено відсоткової ставки, за якою відсотки були нараховані. При цьому сама по собі ідентифікація позивачем як виписки з рахунку складеного ним письмового документу, не наділяє цей документ ознаками та правовою силою первинного документа.

Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві, а саме, що заборгованість відповідача за вищевказаним кредитним договором становить 13120 грн. матеріали справи не містять.

Стаття 80 ЦПК Українипередбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Представником позивача до суду було подано додаткові пояснення (а. с. 102 -107), до яких було долучено розрахунок заборгованості за вищевказаним кредитним договором, здійснений ТОВ «Лінеура Україна» (а. с. 109 111).

При вирішенні питання щодо можливості прийняття зазначеного документа як додаткового доказу, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зобов`язаний додати до позовної заяви.

Також за змістом положень частини другої та четвертої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Виходячи з положень ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадків, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Аналізуючи наведене, суд враховує, що представником позивача разом з додатковими поясненнями (а. с. 102 -107) не було подано ні клопотання про долучення як доказу вищевказаного розрахунку первісного кредитора, який не був наданий разом з позовом, ні клопотання про поновлення строку на подання нового доказу. Тому відсутні підстави для прийняття до розгляду вищевказаного доказу, долученого представником позивача до додаткових пояснень.

Аналогічного висновку дійшов Київський апеляційний суд по справі № 378/973/23 від 16 травня 2024 року, зазначивши «колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для прийняття до уваги наданої позивачем виписки з рахунків, оформлених на ім`я ОСОБА_1 , поданої з пропуском, встановленого ч. 2 ст. 83, ч. 5 ст. 177 ЦПК України, строку, без обґрунтування неможливості подання таких доказів разом з позовною заявою з причин, що об`єктивно не залежали від нього».

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Оскільки в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позову, і оскільки саме на позивача в силу положень ст. 12, 13 ЦПК Українипокладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема доказу про належність картки, зарахування на неї коштів, виписки з рахунку чи детального розрахунку первісного кредитора є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях, а доводи, наведені в додаткових письмових поясненнях представника позивача, що відповідач не надав суду контррозрахунок суми заборгованості, не доводить відсутність боргу, не ґрунтуються на вимогах ст. 12, 13 ЦПК Українита відхиляються судом.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором № 2010890 від 10.06.2021 року в сумі 13120,00 грн., тому в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК» КЕШ ТУ ГОУ» слід відмовити.

У відзиві на позов, поданим через систему «Електронний суд»(а. с. 83 67), представник відповідача просить стягнути на користь відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 5500 грн.

Вирішуючи питання про стягнення вказаних витрат, суд виходить з наступного.

Представником відповідача Онишко В. М. на підтвердження понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу надано наступні докази: договір про надання правової допомоги № 1896, укладений 18.04.2025 між Адвокатським бюро "Романа Сацика" та ОСОБА_1 щодо надання правової допомоги з питань захисту прав і представництва інтересів клієнта (а. с. 90 94); акт про надання правової допомоги, відповідно до якого адвокатським бюро надано послуги на загальну суму 5000,00 грн., з яких: 500,00 грн. за консультацію (30 хв.), 1000,00 грн. - вивчення матеріалів справи (1 год.), 1000,00 грн. - клопотання про відкладення розгляду справи (1 год.), 3000,00 грн. підготовка та складання відзиву (3 год.) (а. с. 88); копію квитанції про отримання адвокатським бюро "Романа Сацика" від Шевчука О. О. 30.04.2025 року 5500 грн. (а. с. 89), детальний опис робіт (наданих послуг) від 30.04.2025 (а. с. 97); копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а. с. 99); копію ордеру на надання правничої правової допомоги (а. с. 98).

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 с. 137 ЦПК).

При цьому, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу слід враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19 (постанова від 03.10.2019 року), в яких, серед іншого наголошено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

В поданих до суду письмових поясненнях (а. с. 102 107) представник позивача зазначає, що ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» не вбачає підстав для відшкодування витрат на правову допомогу адвоката відповідача у розмірі 5500,00 грн., посилаючись на Постанову ВС від 24.01.2019 року у справі №910/15944/17, від 19.02.2019 року у справі №917/1071/18, визначено, що якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу.

З урахуванням викладеного, дослідивши надані представником відповідача докази щодо витрат на професійну правничу допомогу в суді по даній справі, врахувавши співмірність витрат складності справи, загальний час адвоката витрачений на підготовку відзиву, обсяг наданих послуг, розгляд справи в порядку спрощеного провадження, а також наявність заяви представника позивача про неспівмірність заявлених відповідачем витрат із складністю справи, суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 204, 205, 207, 512, 513, 516, 628 628, 638, 639, 1077, 1078 ЦК України, ст. ст. 11, 12 Закону «Про електронну комерцію», ст. ст. 4, 10, 12, 81, 133, 137, 141, 264, 265, 273, 280, 281, 284, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК» КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК» КЕШ ТУ ГОУ» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 3000 (три тисячі) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК» КЕШ ТУ ГОУ» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 82, офіс 7, ).

Відповідач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Повне рішення складено 08 травня 2025 року.

Суддя Н. М. Марущак