ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 травня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/6532/24

Головуючий у першій інстанції Рахманкулова І. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/737/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Олімп»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2025 року (ухвалене у м. Чернігові, скорочене рішення проголошено о 14 год. 17 хв, повне рішення складено 05 лютого 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Олімп» про стягнення коштів.

У С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ПрАТ «Олімп», в якому просила стягнути з відповідача кошти в сумі 216 812 грн, які були сплачені нею за нікчемним правочином, а також 101 893,02 грн як 3 % річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України.

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначала, що 30 листопада 2021 року уклала з ПрАТ «Олімп» договір купівлі-продажу майнових прав, відповідно до умов якого товариство зобов`язалося передати у власність покупцеві майнові права на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 42,65 кв м. Згідно з договором запланований термін завершення будівництва і введення в експлуатацію об`єкта нерухомості 2 квартал 2023 року. Виконуючи умови договору, позивачка сплатила продавцеві грошові кошти на загальну суму 216 812 грн. Проте, відповідач ухиляється від укладення договору купівлі-продажу зазначеної квартири, такого об`єкта в натурі не існує, будівництво нерухомості не здійснюється, будь-які повідомлення про зміну строку виконання умов договору на адресу позивачки не направлялися. Отже, ПрАТ «Олімп» безпідставно користується отриманими грошовими коштами.

Указувала, що договір купівлі-продажу майнових прав укладено у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, що зумовлює його нікчемність та наявність підстав, передбачених ст. 216, 1212 ЦК України, для стягнення з відповідача грошових коштів, сплачених за нікчемним правочином. Зважаючи на приписи ч. 2 с. 625 ЦК України, відповідач повинен відшкодувати позивачці 3 % річних та інфляційних втрат за користування її грошима.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ПрАТ «Олімп» про стягнення коштів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду незаконним через невірне застосування норм матеріального права та посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та задовольнити заявлені нею вимоги. Позивачка вважає хибним висновок суду про необґрунтованість її доводів щодо нікчемності договору купівлі-продажу майнових прав від 30 листопада 2021 року через відсутність нотаріального посвідчення.

Скаржниця зазначає, що в укладеному договорі купівлі-продажу майнових прав наведено всі характеристики квартири, щодо якої має бути укладено основний договір, зокрема, її адреса, поверх, площа, тощо, що фактично притаманно договору купівлі-продажі нерухомого майна. Продавець запевнив позивачку, що договір купівлі-продажу майнових прав майже тотожній договору купівлі-продажу нерухомості. За нормами ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права, до такого договору застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. Аналіз ч. 4 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України та форми договору від 30 листопада 2021 року свідчить про те, що цей правочин не є договором про наміри, він є нікчемним лише за однією ознакою через недотримання форми, в якій він мав бути укладеним (нотаріально посвідченим).

Указує, що на виконання умов договору нею внесено оплату за майнові права на квартиру в загальному розмірі 216 812 грн, проте відповідач ухиляється від належного виконання зобов`язання та укладення договору купівлі-продажу квартири, а запланований на 2 квартал 2023 року термін завершення будівництва та введення в експлуатацію об`єкта нерухомості вже двічі змінювався і наразі визначений як 4 квартал 2025 року.

Посилається на те, що запровадження на рівні судової практики «права очікування» не забезпечило ефективного захисту цивільних прав на житлову нерухомість, що будується, тому законодавець ЗУ «Про гарантування речових прав на об`єкти нерухомого майна, які будуть споруджені в майбутньому» від 15 серпня 2022 року вніс зміни до ст. 1 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст. 34 ЗУ «Про нотаріат», зміст яких доводить, що наразі договір купівлі-продажу майнових прав підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

ОСОБА_1 зазначає, що, укладаючи з відповідачем договір, не була обізнана про те, що ПрАТ «Олімп» не є забудовником та не має ліцензованого виду господарської діяльності, пов`язаної з будівництвом. Вважає, що відсутні документи, які посвідчують належність товариству прав на об`єкт нерухомості, який воно продало ОСОБА_1 . Стверджує про наявність в діях відповідача ознак нечесної підприємницької діяльності, оскільки на виконання ст. 1, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» відповідач мав би надати позивачці, як слабшій стороні договору, інформацію про те, що укладення договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру не гарантує отримання покупцем права власності на неї, що договір укладено у простій письмовій формі і тягне за собою його нікчемність, роз`яснивши відповідні наслідки. Вважає, що її, як покупця, навмисно введено в оману.

У наданому відзиві ПрАТ «Олімп», не погодившись з доводами апеляційної скарги та вважаючи судове рішення обґрунтованим та ухваленим з вірним застосуванням норм матеріального права, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Відповідач вважає, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 фактично змінила підстави позову, оскільки предметом судового розгляду питання введення покупця в оману не було, про такі обставини скаржниця не заявляла, єдиною ознакою нікчемності договору визначала відсутність його нотаріального посвідчення.

Сторона відповідача зазначає, що в п. 4.1 укладеного правочину сторонами погоджено, що майнові права за цим договором передаються продавцем покупцю шляхом підписання акту, який підписується сторонами не пізніше 20 робочих днів з моменту введення об`єкта в експлуатацію при здійсненні покупцем оплати 100 % загальної вартості майнових прав, визначеної умовами договору у розмірі 658 939 грн. Внесення цих коштів повинно відбуватися 26 платежами в строк до 25 грудня 2023 року. Проте, порушивши умови договору, позивачка сплатила лише 216 812 грн.

Звертає увагу суду на те, що на виконання п. 2.6 договору товариство двічі письмово повідомляло ОСОБА_1 про зміну термінів завершення будівництва, що не свідчить про ухилення відповідача від виконання зобов`язань чи введення в оману покупця. Саме скаржниця не виконала умови укладеного правочину щодо повної оплати вартості майнових прав у встановлений строк. Договір підписано сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. ОСОБА_1 погодилася з умовами договору, що засвідчила підписом.

Вважає безпідставними твердження позивачки про нікчемність правочину через відсутність його нотаріального посвідчення, оскільки предметом спірного договору є майнові права, які за змістом ч. 1 ст. 181 ЦК України не є нерухомим майном, тому вимоги ст. 657 ЦК України щодо нотаріального посвідчення при укладенні договору купівлі-продажу майнових прав не застосовуються. Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 31 липня 2023 року у справі № 486/1222/20.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а судове рішення без змін, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року, від 18 листопада 2015 року, постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц.

Районний суд, урахувавши висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 31 липня 2023 року у справі № 486/1222/20, зазначив, що законодавством, чинним на час укладення договору купівлі-продажу майнових прав від 30 листопада 2021 року, не встановлено обов`язку нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно, тому наслідки недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору не підлягають застосуванню до спірного правочину.

Суд указав на відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача збитків у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки ці вимоги є похідними від вимоги про застосування наслідків нікчемного правочину.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 30 листопада 2021 року між ПрАТ «Олімп» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № С4/103 (а.с. 10-16). Відповідно до п. 2.1 цього договору продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у даному договорі, передати у власність покупцеві майнові права на квартиру, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у даному договорі, прийняти та оплатити майнові права.

Згідно з п. 2.2 договору передачі підлягають майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,65 кв м, житловою площею 18,6 кв.м.

Запланований термін завершення будівництва та введення в експлуатацію об`єкта нерухомості 2 квартал 2023 року (п. 2.5 договору). Терміни п. 2.5 можуть бути змінені з обов`язковим письмовим повідомленням покупця, що не є порушенням зобов`язань з боку продавця.

Згідно з п. 4.1 договору майнові права за цим договором передаються продавцем покупцю шляхом підписання акту. Акт підписується сторонами не пізніше 20 робочих днів з моменту введення об`єкта в експлуатацію при здійсненні покупцем оплати 100 % загальної вартості майнових прав, що визначена у п. 5.1 даного договору. За змістом п. 5.1 договору сторони погодили, що загальна вартість майнових прав за цим договором щодо квартири на дату укладання договору складає 658 939 грн.

Графік сплати загальної вартості майнових прав встановлено у п. 5.2 договору, зокрема, покупець повинен здійснити платіж у розмірі 157 180 грн у строк до 06 грудня 2021 року, платіж у розмірі 40 503 грн у строк до 25 грудня 2021 року та 24 платежі у розмірі по 19 219 грн кожен у строк до 25 грудня 2023 року.

На виконання умов договору позивачкою здійснено три платежі: 02 грудня 2021 року у сумі 157 180 грн, 24 грудня 2021 року у сумі 40 503 грн та 25 січня 2022 року у сумі 19 129 грн, що підтверджується копіями відповідних платіжних доручень (а.с. 22, 21, 19). Загальна сума сплачених ОСОБА_1 коштів становить 216 812 грн.

29 травня 2023 року голова правління ПрАТ «Олімп» на виконання умов п. 6.2.3, 2.6 договору купівлі-продажу майнових прав від 30 листопада 2021 року письмово повідомив ОСОБА_1 про те, що запланований термін завершення будівництва та введення в експлуатацію об`єкта нерухомості змінено на 4 (четвертий) квартал 2024 року (а.с. 64-65).

23 травня 2024 року ОСОБА_1 скерувала на адресу відповідача претензію, в якій указала, що договір купівлі-продажу майнових прав від 30 листопада 2021 року не посвідчений нотаріально, у зв`язку з чим є нікчемним, тому просила у строк 10 робочих днів перерахувати на її рахунок сплачені нею грошові кошти в сумі 216 812 грн (а.с. 25-26).

Листом від 07 червня 2024 року голова правління ПрАТ «Олімп» повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для повернення грошових коштів, мотивуючи це рішення тим, що предметом договору від 30 листопада 2021 року є майнові права на квартиру, яка була б збудована у майбутньому, тобто, на час укладення договору об`єкту нерухомості не існувало. Оскільки відповідно до законодавства майнові права не є нерухомим майном, при укладенні договору купівлі-продажу майнових прав вимоги ст. 657 ЦК України щодо обов`язкового його нотаріального посвідчення не застосовуються (а.с. 66).

30 жовтня 2024 року відповідач письмово повідомив ОСОБА_1 про те, що запланований термін завершення будівництва та введення в експлуатацію об`єкта нерухомості змінено на 4 (четвертий) квартал 2025 року (а.с. 92-94).

Звернувшись з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на нікчемність укладеного з ПрАТ «Олімп» договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру через відсутність його нотаріального посвідчення. Вважала, що оскільки відповідач безпідставно користується сплаченими нею грошовими коштами, наявні підстави для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України).

Стаття 177 ЦК України серед об`єктів цивільних прав називає майнові права. Вони ж визначаються речовими правами згідно з ч. 2 ст. 190 ЦК України. Проте визначення майновим правам Цивільний кодекс не дає. У ст. 3 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Згідно з ч. 2 ст. 656 ЦК України майнові права можуть бути предметом договору купівлі-продажу. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не впливає із змісту або характеру цих прав.

За змістом ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Виходячи зі змісту наведених норм та проаналізувавши наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів.

За матеріалами справи встановлено, що 30 листопада 2021 року між ПрАТ «Олімп» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність покупцеві майнові права на квартиру АДРЕСА_1 (суміжно з АЗС «САТКО»), а покупець зобов`язався прийняти та оплатити майнові права загальною вартістю 658 939 грн згідно зі встановленим графіком платежів. Запланований термін завершення будівництва та введення в експлуатацію об`єкта нерухомості 2 квартал 2023 року.

На виконання умов договору щодо оплати вартості майнових прав ОСОБА_1 проведено три платежі у загальному розмірі на суму 216 812 грн. У період з 26 січня 2022 року по 25 грудня 2023 року інших платежів позивачка не здійснила.

Відповідно до п. 2.6 договору терміни завершення будівництва та введення в експлуатацію об`єкта нерухомості можуть бути змінені з обов`язковим письмовим повідомленням покупця, що не є порушенням зобов`язань з боку продавця.

Відповідач двічі повідомляв ОСОБА_1 про зміну запланованого терміну завершення будівництва в порядку, визначеному умовами укладеного між сторонами договору. Наведені повідомлення направлялися позивачці через відділення «Укрпошта» за місцем її проживання, зареєстрованим у встановленому законом порядку: АДРЕСА_2 (а.с. 65, 93-94). Цю адресу зазначено і у договорі купівлі-продажу майнових прав.

ОСОБА_1 , пославшись на ч. 1 ст. 220 ЦК України, наголошувала на нікчемності укладеного 30 листопада 2021 року договору купівлі-продажу майнових прав через відсутність його нотаріального посвідчення.

Аналізуючи ці доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що за договором купівлі-продажу майнових прав покупець отримує у власність не індивідуально визначене нерухоме майно з усіма притаманними йому властивостями, а майнові права на ще неіснуюче майно, яке може стати таким при сукупності всіх передбачених будівельною документацією обставин. Законодавець не обмежує власника майнових прав на нерухоме майно у здійсненні будь-яких не заборонених законом операцій щодо цих прав, в тому числі щодо уступки права вимоги (цесії) за такими договорами.

Законодавство на час укладення сторонами цього правочину не містило жодних спеціальних вимог щодо форми договору купівлі-продажу майнових прав на нерухомість, хоча відповідно до ст. 657 ЦКУ договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Тобто, при визначенні нерухомого майна законодавець майнові права не згадував. З цього випливає, що нотаріальне посвідчення таких договорів законодавцем прямо не вимагалося і могло бути здійснено за бажанням сторін договору.

Верховний Суд у постанові від 31 липня 2023 року у справі № 486/1222/20 виснував, що оскільки законом не встановлено обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про те, що наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору не підлягають застосуванню до спірного правочину.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що оскільки законом на час укладення договору купівлі-продажу майнових прав від 30 листопада 2021 року не було встановлено обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно, тому наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору не підлягають застосуванню до спірного правочину.

Оскаржуючи судове рішення, позивачка наголошувала на тому, що, укладаючи договір, не була обізнана про те, що ПрАТ «Олімп» не є забудовником та не має ліцензованого виду господарської діяльності, пов`язаної з будівництвом нерухомості. Зазначала, що в укладеному договорі відсутні відомості щодо належності ПрАТ «Олімп» прав на об`єкт нерухомості, який воно продало покупцю, що на думку скаржниці, є ознаками нечесної підприємницької діяльності. Аналізуючи ці доводи ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з аргументами відповідача про те, що підставами позову вони позивачкою не наводились і відповідно предметом судового розгляду в першій інстанції не були, сторони щодо них не висловлювались і докази на їх підтвердження або спростування не надавали. Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Ураховуючи наведене, колегія суддів зазначені доводи апеляційної скарги не перевіряє.

ОСОБА_1 , пославшись на приписи ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», у позові стверджувала про ведення відповідачем нечесної підприємницької практики та введення її в оману через недоведення до її відома інформації про нікчемність договору внаслідок недодержання форми його укладення.

Такі доводи відхиляються апеляційним судом, оскільки вони ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні скаржницею положень законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно з ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець; 8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції; 10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Вимоги до істотних умов договору купівлі-продажу неподільного об`єкта незавершеного будівництва/майбутнього об`єкта нерухомості регулюються ч. 2 ст. 13 ЗУ «Про гарантування речових прав на об`єкти нерухомого майна, які будуть споруджені в майбутньому».

Відповідно до приписів цієї норми договір купівлі-продажу майнових прав від 30 листопада 2021 року містить наступні умови: відомості про замовника будівництв (найменування та ідентифікаційний код юридичної особи); назву майбутнього об`єкта нерухомості (квартири), його основні технічні характеристики та ціну; запланований квартал та рік прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, у тому числі складовою частиною якого є майбутній об`єкт нерухомості, та виконання продавцем зобов`язання щодо забезпечення передачі об`єкта нерухомого майна покупцю; відповідальність сторін за несвоєчасне виконання та невиконання умов договору.

За обставинами справи судом встановлено, що договір купівлі-продажу майнових прав від 30 листопада 2021 року підписано сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення сторін було вільним і відповідало внутрішній волі. Вимогу про визнання спірного договору недійсним через недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, що встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, ОСОБА_2 не заявляла.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про ведення відповідачем нечесної підприємницької практики та введення позивачки в оману є безпідставними, оскільки під час розгляду справи апеляційним судом не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав, ОСОБА_1 діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови.

Ураховуючи наведені обставини в сукупності, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 травня 2025 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова