Справа № 464/768/25
пр.№ 2/464/912/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2025 року м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова

у складі: судді Шашуріної Г.О.,

секретаря судового засідання Гелеш Т.І.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу № 464/768/25 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головне управління Державної податкової служби у Львівській області про припинення трудових відносин,

у с т а н о в и в:

Позивач звернулася до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить визнати трудові відносини між сторонами припиненими з 23 травня 2023 року, покликаючись, що на даний час трудові відносини між ними припинені, однак процедура трудового договору не виконана, тому у неї відсутня можливість такий припинити.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 січня 2025 року таку передано на розгляд судді Шашуріній Г.О.

Ухвалою судді від 03 лютого 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді від 27 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи у судове засідання призначене на 10:30 год 30 квітня 2025 року не з`явилися, скористалися правом, наданим ч.3 ст.211 ЦПК України, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності. Представник позивача Детинич П.І. позовні вимоги підтримує та просить задоволити. Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнає у повному обсязі.

Треті особи у судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялись про дату, час та місце проведення такого.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється за вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно із частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

Конституційний суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року у справі №1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі №1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі №1-5/2008 вказав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Як регламентовано ст.ст.21, 22, 23 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (ст.48 КЗпП України).

У силу положень п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили (ст.38 КЗпП України).

Позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем як фізичною особою підприємцем, про що свідчать запис у трудовій книжці позивача про прийняття на роботу з 09 березня 2017 року на посаду прасувальника у відповідності до наказу № 1 від 07 березня 2017 року та відомості Пенсійного фонду України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Позивач покликається на те, що з 23 травня 2023 року відповідач не забезпечує її роботою та заробітну плату не платить, а вона, у свою чергу, з цього часу на роботу не виходить та свої трудові функції не здійснює. На надіслану на адресу відповідача заяву про звільнення з роботи (лист повернувся «за закінченням терміну зберігання») остання не відреагувала.

До даного часу не вирішено питання розірвання трудового договору та звільнення позивача з роботи.

Указані обставини повністю визнаються відповідачем.

Суд, надаючи оцінку визнанню відповідачем заявлених позовних вимог, зазначає наступне.

У відповідності до ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 572/2515/15-ц, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення.

Визнання позову відповідачем може бути підставою для задоволення позову за сукупності умов: визнання усіма учасниками справи обставин, що мають значення для вирішення спору та не підлягають доказуванню відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України (обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання); та відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин якщо таке визнання відповідачем позову не суперечить закону та/або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (постанова Верховного Суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 675/2136/19).

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Головне управління ПФУ у Львівській області, що реалізує державну політику з питань ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, та Головне управління державної податкової служби у Львівській об ласті, що реалізує державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, ані викладені у позові обставини, ані заявлені вимоги не заперечили, зауважень до сторін у межах своїх компетенцій не висловили.

За встановлених обставин щодо порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний позивачем спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 757/61865/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №201/1384/16-ц визнано ефективним і таким, що не суперечить закону спосіб захисту порушеного права шляхом припинення трудових відносин на підставі ст.38 КЗпП України.

Беручи до уваги, що трудові відносини між сторонами фактично не існують, але процедура припинення таких відповідно до законодавства України не виконана, наявне порушення права позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, зважаючи, що позивач позов підтримує, а відповідач позов визнає, суд вважає необхідним задоволити заявлені вимоги позивача. Таке визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

У порядку ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов задоволити.

Визнати трудові відносини між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 припиненими з 23 травня 2023 року.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1 211,20 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2

третя особа Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, , м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10

третя особа Головне управління Державної податкової служби у Львівській області, , м. Львів, вул. Стрийська, 35

Повне рішення суду складено 05 травня 2025 року, що є датою його ухвалення, ухваленого за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.6 ст.259, ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя Галина ШАШУРІНА