ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року м.Суми

Справа №577/2966/24

Номер провадження 22-ц/816/511/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 липня 2024 року у складі судді Гетьмана В.В., ухваленого в м. Конотоп Сумської області, повне судове рішення складено 19 липня 2024 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання батьків,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є пенсіонеркою, отримує пенсію у розмірі 2300 грн. Крім того, вона перенесла ряд тяжких хвороб, зокрема інсульт та операції на обох очах, і, як наслідок, змушена постійно приймати дороговартісні медикаменти. Отже, на даний час вона перебуває у скрутних життєвих обставинах, у зв`язку з чим потребує допомоги від свого сина. Її син ОСОБА_2 має належне фінансове забезпечення, працюючи у ІНФОРМАЦІЯ_1 , розташованому у місті Києві. Стан здоров`я та матеріальне становище відповідача є задовільними та дозволяють забезпечити йому його малолітню дитину аліментами, а тому вважає, що він може опікуватися і нею.

Посилаючись на вказані обставини, просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти у розмірі 1/8 частини його доходів.

Конотопський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 18 липня 2024 року у задоволенні позову відмовив.

Стягнув із ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн на користь держави.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, вважає, що судом неправильно досліджено та оцінено докази, неправильно визначено відповідно до встановлених судом обставин справи правовідносини, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що відповідачем суду було подано відзив, в якому він не заперечував проти задоволення позову.

Вважає, що її позовні вимоги ніяким чином не суперечать та не порушують вимог Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Зокрема, нею зазначено, що вона є непрацездатною, про що свідчить її пенсійний вік. Крім того, вона перенесла ряд тяжких хвороб, зокрема інсульт та операції на обох очах, і, як наслідок, змушена постійно приймати дороговартісні медикаменти. Крім того, суду першої інстанції було доведено, що вона як мати ніколи не ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків.

Позиція суду, що вона начебто не надала жодного доказу на підтвердження своїх вимог та не довела потреби у наданні матеріальної допомоги, на думку скаржниці, є хибною та такою, що не враховує положень ст.ст. 172, 202 СК України.

Крім того, не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з неї судового збору на користь держави, оскільки відповідно до п. 3) ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» вона звільнена від сплати судового збору.

Відповідач правом подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористався.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є матір`ю ОСОБА_2 (а.с. 3).

В позовній заяві вона зазначає, що є пенсіонеркою та отримує пенсію, а відповідач працює у ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивачка перебуває на диспансерному обліку у сімейного лікаря (а.с. 40).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , не надавши жодного доказу на підтвердження своїх вимог, не довела потреби у наданні їй матеріальної допомоги.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.

Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку, або є інвалідом I, II чи III групи.

Положеннями статті 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України).

З указаного вбачається, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачка є особою пенсійного віку. В позовній заяві вона зазначає, що її дохід складається лише з пенсії в розмірі 2300 грн, проте жодного доказу на підтвердження розміру її доходу суду не надала.

Також ОСОБА_1 зазначає, що має ряд захворювань, у зв`язку з чим несе значні витрати на придбання дороговартісних ліків, на підтвердження чого надала апеляційному суду довідку про перебування її на диспансерному обліку у сімейного лікаря. З огляду на те, що в Україні діє програма «Доступні ліки» для зменшення фінансового навантаження на пацієнтів та збільшення доступності ліків, завдяки якій люди з хронічними захворюваннями мають змогу отримувати необхідні препарати безоплатно або з частковою доплатою, та оскільки позивачка не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що вона постійно придбаває дороговартісні ліки, колегія суддів вважає, що позивачка не довела і вказану обставину на підтвердження потреби в матеріальній допомозі.

Крім того, слід зазначити, що при визначенні розміру аліментів суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів. Позивачка, ставлячи питання про стягнення з відповідача аліментів на її утримання в розмірі 1/8 частини від його доходів та зазначаючи, що можливості утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову, на даний час немає, не зазначає про наявність чи відсутність у неї інших дітей.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що відповідач у відзиві на апеляційну скаргу не заперечував проти задоволення позову, слід зазначити, що з матеріалів справи вбачається, що 11 червня 2024 року на електронну пошту Конотопського міськрайонного суду Сумської області від імені ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, який не містить електронного підпису, тому не підлягав врахуванню судом.

За встановлених обставин справи колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для відмови у задоволенні позову з підстав недоведення позивачкою потреби в матеріальній допомозі.

Водночас заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 щодо безпідставного стягнення з неї судом судового збору на користь держави.

Відповідно до п. 3) ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та помилково стягнув з позивачки судовий збір на користь держави за наслідками розгляду справи по суті.

Отже рішення суду на підставі п. 4) ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частинні стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Судові витрати у справі віднести на рахунок держави.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367; 374; 376; 381-382 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 липня 2024 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору в розмірі 1211 гривень 20 копійок на користь держави.

Судові витрати у справі віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов