печерський районний суд міста києва
Справа № 761/5505/23-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Соколова О.М.,

при секретарі судових засідань: Колесник А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку загального провадження цивільну справу № 761/5505/23-ц за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), про відшкодування моральної шкоди та просила суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача 1 000 000,00 грн.

Відровідно до змісту позовної заяви позивач просить суд задовольнити позовні вимоги стосовно відшкодування завданої моральної шкоди, шляхом невиконання у повному обсязі вимог рішення Європейського суду з прав людини по справі № 11770/03 від 06.06.2013 щодо стягнення коштів на її користь з держави в період з 07.09.2013 по 01.02.2023.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 13.03.2023 року цивільну справу №761/5505/23-ц за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, передано за підсудністю до Печерського районного суду м.Києва.

Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Соколова О.М.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 31.03.2023 року цивільну справу №761/5505/23-ц - прийнято до провадження судді Печерського районного суду м. Києва Соколова О.М. та відкрито у цивільній справі № 761/5505/23-ц за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

08.01.2024 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, відповідач вважаєпозов безпідставним та необгрунтованим. Вказав, що вини державного виконаця та Мін`юсту у несвоєчасній сплаті грошових коштів за рішенням Європейського суду з прав людини у ВП НОМЕР_1 немає, оскільки Мін`юст є розпорядником коштів Державного бюджету України за бюджетною класифікацією виконання рішень закордонних юрисдикційних органів, але обслуговує кошти державного бюджету України Державне казначейство України.

27.10.2023 року платіжною інструкцією № 5640 позивачці перераховано 779,31 грн. - курсова різниця яка виникла при конвертації 3000 євро в національну валюту на день здійснення платежу 21.11.2013. 18.12.2023 року платіжною інструкцією № 428 позивачці перераховано 300,52 грн. - пеня за несвоєчасну сплату справедливої сатисфакції.

Таким чином, рішення Європейського суду з прав людини № 11770/03 від 06.06.2013 у якому стягувачем є ОСОБА_1 виконано в повному обсязі.

Факт тривалого невиконання рішення Європейського суду з прав людини в повному обсязі на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника.

На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позоіних вимог.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.06.2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 761/5505/23-ц та призначено справу до судового розгляду по суті.

06.11.2024 року на адресу суду від позивача надійшла заява про долучення доказів.

24.01.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про долучення доказів.

Позивач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом направлення судових повісток, про причини неявки суд не повідомила, проте в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі позивача, вимоги підтримала, прос ила задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, разом з тим, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника відповідача, проти позовних вимог, заперечує.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З урахуванням тривалого перебування справи у суді, суд, вважає за можливе розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами у відсутність учасників.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно дотримуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від відповідальності.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Таким чином, невід`ємною ознакою цивільної справи є наявність спору щодо порушення прав, свобод та інтересів юридичної чи фізичної особи.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Судовим розглядом встановлено, що 03.07.2013 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжовим Максимом Валерійовичем, відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі рішення Європейського суду з прав людини № 11770/03 від 06.06.2013 про: держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити протягом трьох місяців 3000 (три тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 1 (за винятком заяв № 28061/08 та 28071/08) та 1500 (одну тисячу п`ятсот) євро (і) кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 2 та (іі) заявникам за заявами № 28061/08 та 28071/08, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також компенсації судових та інших витрат, разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись на ці суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу; зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

26.07.2013 року начальником відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України направлено до Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Міністерства юстиції України лист щодо перерахування ОСОБА_1 грошових коштів згідно рішення Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 5 «Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення платежів, пов`язаних з виконанням рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України 07.03.2007 № 408 (далі - Постанова № 408), для здійснення платежів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 і 9 пункту 2 цього Порядку, головний розпорядник подає до Казначейства, уповноваженого банку платіжний документ.

Законом України «Про державний бюджет України на 2013 рік» затверджено бюджетні призначення головним розпорядникам коштів Державного бюджету України на 2013 рік у розрізі відповідальних виконавців за бюджетними програмами розподіл видатків на централізовані заходи між адміністративно-територіальними одиницями, розподіл видатків на здійснення правосуддя в розрізі місцевих та апеляційних судів згідно з додатками № 3.

У додатку № 3 Закону України «Про державний бюджет України на 2013 рік» за кодом програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 3601170 «Платежі на виконання рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідком розгляду справ проти України» розпорядником є Міністерство юстиції України.

У позовній заяві позивачка зазначає, що 15.07.2013 року нею направлена заява державному виконавцю для перерахування коштів, згідно рішення суду, 26.07.2013 року до позивачки надходить лист начальника відділу примусового виконання рішень про направлення вказівки про перерахування коштів на виконання рішення ЄСПЛ до Департаменту Мін`юсту.

06.09.2013 року Мін`юстом платіжним доручення перераховано ОСОБА_1 31657,08 грн.

У позовній заяві позивачка зазначає, що 21.11.2013 нею отримано СМС від банку про зарахування на її рахунок 31657,08 грн.

Відповідно до пункту 6 Постанови № 408 операції, пов`язані з використанням бюджетних коштів, здійснюються відповідно до Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого в установленому законодавством порядку.

Таким чином, Мін`юст є розпорядником коштів Державного бюджету України за бюджетною класифікацією виконання рішень закордонних юрисдикційних органів, але обслуговує кошти державного бюджету України Державне казначейство України.

Отже, вини державного виконавця та Мін`юсту у несвоєчасній сплаті грошових коштів за рішенням Європейського суду з прав людини у ВП НОМЕР_1 немає.

Судовим розглядом встановлено, що постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.04.2014 у справі № 820/13667/13-а: зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби здійснити повне виконання рішення Європейського суду з прав людини, а саме перерахувати на банківський рахунок ОСОБА_4 різницю, яка виникла при конвертації 3000 євро в національну валюту, на підставі перерахування її не за курсом який існував на день здійснення платежу 21.11.2013 р., а за курсом граничного терміну добровільного виконання вказаного рішення Європейського суду з прав людини; зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України нарахувати пеню у розмірах визначених рішенням Європейського суду з прав людини, а саме нарахувати простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати з 07.09.2013 р. по день здійснення остаточного розрахунку, який складається з повної виплати 3000 євро, які конвертовані в національну валюту по курсу, який існував на 21.11.2013 р.

На виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.04.2014 у справі № 820/13667/13-а відкрито два виконавчих провадження № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3.

20.09.2023 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашовою А.М. на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2018 у справі № 820/1070/18, яким скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Єжова М.В. про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_3 від 08.02.2018 винесено постанову про відновлення виконавчого провадження.

27.10.2023 року платіжною інструкцією № 5640 позивачці перераховано 779,31 грн. - курсова різниця яка виникла при конвертації 3000 євро в національну валюту на день здійснення платежу 21.11.2013.

18.12.2023 року платіжною інструкцією № 428 позивачці перераховано 300,52 грн. - пеня за несвоєчасну сплату справедливої сатисфакції.

Крім того, судовим розглядом встановлено, що 13.08.2024 року державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження № НОМЕР_1 та здійснено розрахунок пені з урахуванням висновків суду.

Платіжною інструкцією Міністерства юстиції України від 17.09.2024 року № 314 стягувачу було здійснено доплату за несвоєчасне виконання рішення суду в розмірі 49052,64 грн.

До того ж, 18.07.2024 року державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження № НОМЕР_4 та здійснено розрахунок пені з урахуванням висновків суду.

Платіжною інструкцією Міністерства юстиції України від 22.08.2024 року № 267 стягувачу було перераховано пеню в розмірі 7988,22 грн.

Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашовою А.М. від 26.09.2024 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашовою А.М. від 03.09.2024 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_4.

Таким чином, рішення Європейського суду з прав людини № 11770/03 від 06.06.2013 у якому стягувачем є ОСОБА_1 виконано в повному обсязі.

Статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Факт тривалого невиконання рішення Європейського суду з прав людини в повному обсязі на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61- 20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61- 11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61- 37856св18).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, а відтак про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Керуючись ст. ст. 16, 22, 23, 1166, 1167, 1173, 1174, 1176, ЦК України, ст.ст. 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81,141, 263-265,268, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

.

Суддя О.М. Соколов