Справа №949/991/25
У Х В А Л А

12 травня 2025 року суддя Дубровицького районного суду Рівненської області Тарасюк А.М., розглянувши матеріали позову Органу опіки та піклування - виконком Дубровицької міської ради до ОСОБА_1 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

Позивач Орган опіки та піклування - виконком Дубровицької міської ради звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 та просить відібрати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від матері ОСОБА_1 , 1996 року народження,без позбавлення батьківських прав та передати дитину для подальшого влаштування органу опіки та піклування - виконавчому комітету Дубровицької міської ради.

Вирішуючи питання про відкриття провадження по справі, було встановлено, що позовну заяву подано з порушенням вимог цивільного процесуального законодавства.

Відкриття провадження по справі позовного провадження є визначальною стадією судового процесу і може здійснюватись судом лише у випадку відповідності поданої позовної заяви вимогам, визначеним процесуальним законом.

За змістом ст. 185 ЦПК України, у випадку встановлення суддею невідповідності поданої позовної заяви вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, він постановляє ухвалу про залишення такої заяви без руху, яка, з огляду на засади обов`язковості судових рішень, є обов`язковою для позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, наслідки, пов`язані з невиконанням вимог такої ухвали суду, несе сторона позивача.

Отже, ухвалою суду від 29 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху та наданий судом строк для усунення вказаних в ній недоліків тривалістю п`ять днів від дня вручення копії цієї ухвали.

Так, підставою залишення позовної заяви без руху послугувала її невідповідність вимогам п. 2 ч. 3 ст. 175, ч. 4 ст. 177 та ст. 95 ЦПК України.

Зокрема, у вказаній ухвалі зазначено, що в позовній заяві відсутні відомості про наявність або відсутність електронного кабінету сторін, як того вимагає п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.

Разом з тим, у порушення вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви не додано документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

При цьому, позивачем здійснено посилання на норму ч. 14 п. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір", як на підставу звільнення від сплати судового збору, згідно якої судовий збір не сплачується за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Судом було зауважено, що стаття 3 Закону України "Про судовий збір" не містить чотирнадцять частин.

Проте, судом вказано, що зміст норми, на яку посилається позивач, відповідає п. 12 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір".

Втім судом роз`яснено, що порушене позивачем у позові про відібрання у відповідачки дитини без позбавлення батьківських прав не є вимогою щодо захисту прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Звернення позивача до суду з позовною заявою про відібрання дитини у відповідачки, не вирішує питання про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб, а стосується лише прав та обов`язків відповідачки як матері дитини, яких остання може бути позбавлена у разі ухвалення рішення про задоволення позову, правові наслідки чого визначені у ст. 170 СК України.

Вказане обґрунтування судом здійснено з врахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, які є обов`язковими у застосуванні, зважаючи на те, що правовий висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

Так, здійснено посилання на правову позицію, викладену у постанові Верховного суду від 13 червня 2018 року у справі № 367/5983/16-ц з якої вбачається, що Закон України "Про судовий збір" не відносить малолітніх дітей та батьків, інших осіб, які звертаються в їх інтересах, до категорії громадян, які звільняються від сплати судового збору.

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним в ухвалі від 27 липня 2021 року у справі №461/5125/20, звернення позивача до суду з позовом про позбавлення батьківських прав не вирішує питання прав та інтересів інших осіб, зокрема, прав та обов`язків малолітньої дитини, а стосується лише прав та обов`язків відповідача як батька дитини, яких останній може бути позбавлений у разі ухвалення рішення про задоволення позову, відтак п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" не поширюється на справи за позовом про позбавлення батьківських прав.

Таким чином, судом зазначено, що Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Дубровицької міської ради не звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви про відібрання дитини у відповідачки.

Водночас, в ухвалі звернуто увагу на те, що всупереч вимогам ст. 95 та ч. 1 ст. 42 ЦПК України, копії письмових доказів, що надані до позовної заяви, засвідчені особою, без надання суду доказів того, що саме вказана особа представляє інтереси позивача та наділена таким правом.

Вказана вище ухвала суду про залишення позовної заяви без руху отримана позивачем 29 квітня 2025 року на електронну адресу, яка вказана позивачем в позовній заяві, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Однак, у вказаний термін цих недоліків не усунуто.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.07.1989 року зі справи "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України", заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26.04.2007 року, та "Трух проти України" (ухвала), заява № 50966/99, від 14.10.2003).

Однак, протягом наданого судом строку, позивачем не подано суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 42 ЦПК України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За змістом ч. 1 ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 3 ст. 185 ЦПК України передбачено, що якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Отже, застосування відповідних процесуальних положень для позивача є передбачуваним, а тому відповідає принципу юридичної визначеності.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі "Круз проти Польщі" від 19.06.2001 року та "Станков проти Болгарії" від 12.07.2007 року. У вказаному рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням національним законодавством, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд

Отже, повернення позовної заяви у разі не усунення у встановлений судом процесуальний строк недоліків позовної заяви не призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд та доступ до правосуддя.

Разом з тим, суд вважає за доцільне звернути увагу позивача на приписи ч. 7 ст. 185 ЦПК України, відповідно до яких повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви, що у даному випадку свідчить про відсутність перешкод у доступі до правосуддя.

Керуючись ст.ст. 185, 352, 354 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву Органу опіки та піклування - виконком Дубровицької міської ради до ОСОБА_1 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав вважати неподаною та разом з доданими до неї документами повернути позивачеві.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду Тарасюк А.М.