КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7304/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кочина Сергія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 26 грудня 2024 року у складі судді Скороход Т.Н.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в майні подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом у якому просила:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 , придбану за договором купівлі-продажу укладеного 16 листопада 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

- в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку вказаної квартири, за кожним;

- припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вищезазначену квартиру;

- стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що позивачка та відповідач з 24 листопада 2007 року по 30 листопада 2022 року перебували в зареєстрованому шлюбі під час якого 16 листопада 2017 року придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,2 кв.м, житловою площею 28.7 кв.м.

Враховуючи, що договір купівлі-продажу квартири був укладений в період перебування сторін в шлюбі, кошти на її придбання сплачувалися спільні, тому набуте за цим договором майно має бути визнано спільною сумісною власністю подружжя. Спільної згоди на поділ майна подружжя дійти не може.

Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 26 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Кочин С.С. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Ставищенського районного суду Київської області від 26 грудня 2024 року та постановити нове, яким в позові відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не враховано доводи відповідача стосовно того, що зміст позовних вимог - це певна форма захисту, яку просить позивачка від суду.

Вказує, що позивачка звернулася до суду з метою поділу неподільних речей. Проте обраний спосіб захисту, зокрема, поділ майна подружжя, шляхом визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири, є неефективним, оскільки зазначене майно є неподільною річчю а позивачка і так, по закону є власником 1/2 спірної квартири. Отже як на даний момент так і в момент звернення до суду позивачкою між сторонами був відсутній спір, та відповідач не заперечував і на даний момент не заперечує стосовно того що позивачка є власником 1/2 «спірної квартири».

Посилається на те, що спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).

Вважає, що залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації.

Звертає увагу, що позивачці слід відмовити у задоволенні позову по причині обрання неефективного способу захисту, та з причин того, що спірне майно і так являється спільною сумісною власністю з рівними правами сторін.

У судовому засіданні адвокатКишеня В.С. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення районного суду залишити без змін.

Відповідач у судове засідання не з`явився про розгляд справи судом повідомлявся належно. Від його представника адвоката Кочина С.С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з підстав того, що він приймає участь у іншій справі, а відповідач бажає приймати участь в судовому засіданні, проте не може прибути, оскільки перебуває на лікарняному.

Між тим колегія суддів відхиляє заявлене клопотання, остільки підстав для визнання поважності причин неявки сторони відповідача не вбачає.

При цьому, виходить з того, що про судове засідання - 30 квітня 2025 року представника повідомлено 19 лютого 2025 року (а.с. 210) в той час як про розгляд справи № 375/1057/22, на яку посилається представник у клопотанні призначено до розгляду 16 квітня 2025 року (а.с. 215). Отже, представник відповідача надав перевагу у розгляді справи іншим судом та яку призначено до розгляду значно пізніше. Доказів на підтвердження поважних причин неявки в судове засідання самого відповідача не долучено.

Окрім цього, відповідач маючи бажання прийняти участь у справі не був позбавлений можливості клопотати перед судом про розгляд справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

За таких обставин, колегія суддів заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача, який просив апеляційну скаргу відхилити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам в повному обсязі.

Зі справи убачається, що позивачка та відповідач з 24 листопада 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який 30 листопада 2022 року було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

16 листопада 2017 року ОСОБА_4 надала згоду ОСОБА_1 на укладення договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 44,2 кв.м, житловою площею 28.7 кв.м. за спільні кошти подружжя для подальшого використання його в інтересах сім`ї, що підтверджується копіями договору купівлі-продажу квартири (а.с. 7-8), технічного паспорту на квартиру, виготовленого 09 червня 2011 року КП КОР Білоцерківське МБТІ (а.с. 9-10), інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів (а.с. 11), витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 листопада 2017 року (а.с. 12).

Відповідно до звіту про оцінку майна № 14-240807-007 від 08 серпня 2024 року ринкова вартість вищевказаної квартири становить 1 031 870 грн 66 коп (а.с. 13-14).

Вирішуючи спір, районний суд дійшов висновку, що вищевказана квартира придбана сторонами в період шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, їх частки є рівними, тому позовні вимоги слід задовольнити, і за кожною із сторін слід визнати право власності на частину вказаного майна.

З такими висновками погоджується й колегія суддів, враховуючи наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 71 СК України).

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини 1 статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: "статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: "відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують".

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина 3 статті 89 ЦПК України).

Так, заявляючи вимоги ОСОБА_2 вказувала, що договір купівлі-продажу квартири від 16 листопада 2017 року був укладений в період перебування сторін в шлюбі, кошти на її придбання сплачувалися спільні, тобто набуте за цим договором майно є спільною сумісною власністю подружжя, згоди щодо поділу якого з відповідачем не досягнуто.

Перевіряючи вказані обставини, районним судом було обґрунтовано встановлено, що об`єктом нерухомого майна є квартира АДРЕСА_1 , була придбана відповідачем у період шлюбу та за згодою його дружини ОСОБА_5 (а.с. 8).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п.п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-712цс19, дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність у законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 2, 4 і 5 ст. 71 СК України).

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У спорі, що переглядається апеляційним судом відповідач не заявляв згоди на позбавлення його частки у праві власності на квартиру, а позивачкою з метою гарантування виплати компенсації, не внесено відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Таким чином з урахуванням встановлених обставин не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги щодо нефактичного способу захисту цивільного права позивачкою.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування або зміни рішення суду.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції № 2) [ВП], § 41.

Відповідно ч. 1.ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Оскільки апеляційну скаргу адвоката Кочина С.С. в інтересах ОСОБА_1 , залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Кочина Сергія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ставищенського районного суду Київської області від 26 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 травня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: