Справа № 302/92/25
Провадження № 2/302/115/25 Номер рядка звіту 52
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2025 селище Міжгір?я Закарпатської області

Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого, судді Пухальського С. В.,

за участю секретаря судового засідання Сита Л. М.,

представника відповідачки адвоката Рішко С. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство «Страхова група» «ТАС», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою посилаючись на те, що 01.02.2024 ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Вольво», д.н.з. НОМЕР_1 , допустила зіткнення з автомобілем «Мерседес», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить його сестрі ОСОБА_3 . Внаслідок цього транспортний засіб отримав значні механічні пошкодження.

Постановою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29.04.2024 у справі № 302/164/24 ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП).

Позивач стверджує, що внаслідок зазначених дій йому було завдано матеріальної шкоди на загальну суму 129 650,00 грн, з яких 79 919,56 грн було компенсовано страховою компанією. Решта суми в розмірі 55 730,00 грн залишилася невідшкодованою, і позивач просив стягнення її з відповідачки. Також позивач просив стягнути з відповідачки завдану йому моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн, яку обґрунтовує приниженням його як людини і приватного підприємця, 3-місячною перепискою із правоохоронними органами та судом з відривом від роботи, втраченою можливістю працювати та моральними стражданнями.

Ухвалою суду від 29 січня 2025 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 30-31).

Ухвалою суду від 07 квітня 2025 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство «Страхова група» «ТАС» (а.с. 65).

Представник позивача подав заяву з проханням розгляду справи без його участі та участі його довірителя. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 71-74).

Представник відповідачки судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважав, що саме умисні дії щодо порушення ПДР з боку ОСОБА_1 призвели до ДТП та пошкодження автомобілів, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують розмір шкоди завданої автомобілю MERCEDES-BENZ E 270 CDI, д.н.з. НОМЕР_2 , а також моральної шкоди позивачу. В подальшому представником відповідачки подано заяву з проханням розгляду справи без його участі та участі його довірительки (а.с. 80).

ПАТ «Страхова група» «ТАС» явку представника в судове засідання не забезпечено, пояснень щодо позову не подано.

Заслухавши доводи представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи та додатково надані докази, суд приходить до наступних висновків.

Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК України) звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, на підставі принципу змагальності сторони учасники справи з метою ухвалення рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують, або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності ухвалення бажаного для них рішення.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

01.02.2024 біля 10 години 45 хвилин в селищі Міжгір`я по вулиці Шевченка Хустського району Закарпатської області водій легкового автомобіля марки «Вольво», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , під час керування цим транспортним засобом і виїзду з прилеглої території на вулицю Шевченка допустила зіткнення з транспортним засобом марки «Мерседес Е 270», номерний знак НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_1 і який належить гр. ОСОБА_3 , унаслідок чого автомобіль марки «Мерседес» відкинуло на зустрічну смугу і цей автомобіль зіткнувся із зупиненим автомобілем марки «Шкода Октавія», номерний знак НОМЕР_3 , яким керував водій ОСОБА_4 . Всі зазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Водій ОСОБА_2 порушила вимоги пунктів 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України.

Постановою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29.04.2024 у справі № 302/164/24 (провадження № 3/302/122/24) ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, і накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 850 гривень (а.с. 12-14).

Висловлені в судовому засіданні доводи представника відповідачки щодо обопільності вини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у настанні ДТП, яка мала місце 01.02.2024, суд не приймає до уваги зважаючи на нижченаведене.

В обґрунтування вказаних доводів представник відповідачки посилався на відеозапис, яким зафіксовано подію ДТП за участі сторін, а також на постанову серії ЕНА № 1351911 від 01.02.2024, згідно якої водій ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 2 статті КУпАП, у зв`язку з порушенням вимог п.8.7.3 ПДР України за таких обставин: 01.02.2024 о 12 годині 22 хвилин проїхав на заборонений червоний сигнал світлофора і за вчинення цього правопорушення на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 510 гривень (а.с. 46, 50).

З відеозапису події записаної на камеру відео спостереження з приміщення корпусу Міжгірського ліцею № 1, що охоплює зону світлофора і пішохідного переходу на вулиці Шевченка в селищі Міжгір`я та прилеглу територію (відео файл з 10 години 40 хвилин 50 секунд по 10 годину 41 хвилину 05 секунд, а також файли з фотознімками), зафіксовано таке:

- виїзд автомобіля «Вольво» з прилеглої території з наміром виїхати на головну дорогу вулиця Шевченка в сторону світлофора, проїзд автомобіля марки «Мерседес» зі сторони центру селища на миготливий жовтий сигнал світлофора;

- зіткнення цього авто на смузі його руху з автомобілем марки «Вольво» в момент виїзду на головну дорогу;

- виїзд автомобіля марки «Мерседес» після зіткнення зазначених вище автомобілів на зустрічну смугу руху і зіткнення його зі стоячим автомобілем марки «Шкода Октавія»;

- розташування автомобілів на дорозі в місці ДТП.

Зі змісту постанови Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29.04.2024 у справі № 302/164/24 вбачається, що в межах розгляду справи судом було призначено судову авто-технічну експертизу, за наслідками чого було надано висновок № 51/04 від 19.04.2024, згідно з яким:

«1) у зазначеній дорожній ситуації водій автомобіля «Вольво» ОСОБА_2 у відповідності до вимог пунктів 2.3 «б»; 1.5; 9.2; 9.4; 10.1; 10.2 та 1.10 Правил дорожнього руху України повинна була із технічної точки зору перед виконанням маневру виїзду на вулицю Шевченка з прилеглої території спершу переконатись у безпеці його виконання, завчасно ввімкнути світловий покажчик повороту ліворуч, дати дорогу усім транспортним засобам, які рухаються по головній дорозі та мають перевагу в русі, незалежно від напрямку їх руху і лише після цього виконати згаданий вище маневр;

2) з технічної точки зору, при заданих вихідних даних водій автомобіля марки «Вольво» ОСОБА_2 мала технічну можливість уникнути зіткнення в даній дорожній ситуації і полягала ця технічна можливість у виконанні пунктів 2.3 «б»; 1.5; 10.1; 10.2 та 1.10 (в частині тлумачення поняття «дати дорогу» та «перевага») Правил дорожнього руху України, тобто для уникнення зіткнення достатньо було діяти так як вказано в пункті 1;

3) у заданій дорожній ситуації водій автомобіля марки «Мерседес» ОСОБА_1 у відповідності до вимог пунктів 12.3; 1.10 (у частині тлумачення поняття «небезпека для руху») Правил дорожнього руху України повинен був з технічної точки зору, у відповідності до вимог п. 12.3, з моменту виявлення небезпеки для руху негайно застосувати гальмування для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу;

4) при заданих вихідних даних водій автомобіля «Мерседес» ОСОБА_1 не мав технічної можливості зупинити свій транспортний засіб до місця зіткнення з автомобілем «Вольво», який виїхав на його смугу руху, шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту виявлення небезпеки для руху.

У зазначеному випадку не вбачається невідповідності в діях водія автомобіля «Мерседес» ОСОБА_1 технічним вимогам пунктів 12.3 та 1.10 (в частині тлумачення поняття «небезпека для руху») Правил дорожнього руху України;

5) при заданих вихідних даних необхідною умовою даної ДТП, з технічної точки зору, є факт невідповідності дій водія автомобіля «Вольво» ОСОБА_2 технічним вимогам пунктів 2.3 «б»; 1.5; 10.1; 10.2 та 1.10 (в частині тлумачення поняття «дати дорогу» та «перевага») Правил дорожнього руху України, яка маючи об`єктивну можливість оцінити дорожні умови та дорожню обстановку, почала виконувати маневр виїзду на проїзне частину дороги, не впевнившись у безпечності цього маневру, чим створила небезпеку для руху водію автомобіля марки «Мерседес» ОСОБА_1 (який рухався по головній дорозі та мав перевагу в русі), на такій відстані, що водій автомобіля «Мерседес» ОСОБА_1 вже не мав технічної можливості уникнути зіткнення, тому невідповідність дій водія автомобіля марки «Вольво» ОСОБА_2 технічним вимогам пунктів 2.3 «б»; 1.5; 10.1; 10.2 та 1.10 (в частині тлумачення поняття «дати дорогу» та «перевага») Правил дорожнього руху України знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з фактом настання ДТП та її наслідками».

Таким чином, з урахуванням встановлених в сукупності обставин, суд вважає безпідставними доводи представника відповідачки, що саме умисні дії щодо порушення ПДР з боку ОСОБА_1 , призвели до ДТП та пошкодження автомобілів.

Частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц визначено, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. ВП ВС вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), зазначено, що Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17). Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).

Згідно з частиною першою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладений обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 як власника ТЗ Volvo V50, д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована відповідним полісом у ПрАТ «СГ «ТАС» на суму 160 000,00 грн (а.с. 81).

Як зазначає позивач у позовній заяві, в результаті протиправних дій ОСОБА_2 завдала йому матеріальних збитків на загальну суму 129 650,00 грн, з яких 79 919,56 грн було компенсовано страховою компанією. Залишок суми в розмірі 55 730,00 грн є невідшкодованою, і позивач просив стягнення її з відповідачки.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують розмір шкоди завданої автомобілю MERCEDES-BENZ E 270 CDI, д.н.з. НОМЕР_2 .

Так, на підтвердження розміру вимог щодо стягнення матеріальної шкоди ОСОБА_1 подав суду накладні видані ПП Малицький В. Р. від 11.03.2024 № 5/1, 5/2, 5/3, 5/4 (а.с. 15-18).

Суд зауважує, що видаткова накладна це первинний документ, який видається постачальником та підтверджує передачу товарно-матеріальних цінностей покупцю. Тобто видаткова накладна фіксує передачу саме товарів, а не виконання робіт.

Первинним бухгалтерським документом, який підтверджує факт виконання робіт або надання послуг, є акт виконаних робіт (наданих послуг). Отже, накладні за номерами 5/1-5/4 не є належними та допустимими доказами, на підставі яких можна встановити факт надання ПП ОСОБА_5 відповідних послуг ОСОБА_1 .

Натомість документами, що підтверджують факт проведення оплати товарів, робіт, послуг є платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек.

Оскільки до позову не додано належних доказів на підтвердження факту проведення оплати ОСОБА_1 товарів та робіт, зазначених у накладних від 11.03.2024 № 5/1, 5/2, 5/3, 5/4, то факт понесення ним цих витрат є недоведеним.

Також суд звертає на те, що вичерпний перелік завданих автомобілю MERCEDES-BENZ E 270 CDI, д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок ДТП пошкоджень зазначено у схемі місця ДТП від 01.02.2024, яка є додатком до протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 488173, а саме: переднє праве крило, передній бампер, права фара (а.с. 49).

Матеріали справи не містять доказів того, що зазначені у накладних від 11.03.2024 № 5/1, 5/2, 5/3, 5/4 товари та послуги були поставлені/надані саме за наслідками ДТП, що відбулася 01.02.2024.

Позивач не надав суду належні документи, які б підтверджували характер та обсяг пошкоджень автомобіля MERCEDES-BENZ E 270 CDI, д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, висновку експертного дослідження, акту огляду транспортного засобу чи іншого документального підтвердження, яке б відображало стан автомобіля до та після ДТП. Без відповідної експертизи неможливо достовірно встановити, які саме пошкодження виникли внаслідок аварії, а які могли бути спричинені іншими факторами, наприклад, попередніми пошкодженнями, зношеністю транспортного засобу чи неправильною експлуатацією тощо.

Без експертної оцінки неможливо визначити, чи була необхідність у заміні зазначених запчастин, чи могли пошкодження бути усунені шляхом відновлювального ремонту, а не заміни деталей на нові. Відсутність чіткого визначення характеру ушкоджень також унеможливлює встановлення причинного зв`язку між ДТП та необхідністю проведення ремонту. Позивач не надав жодних об`єктивних доказів, що автомобіль дійсно потребував ремонту в заявленому обсязі, і що всі витрати, які ним заявлені до стягнення, є обґрунтованими та необхідними.

Також суд звертає увагу на те, що власником автомобіля MERCEDES-BENZ E 270 CDI, д.н.з. НОМЕР_2 , є ОСОБА_3 (а.с. 10-11). Саме їй ФОП ОСОБА_5 відпустив відповідні товари, які зазначені у накладних від 11.03.2024 № 5/1, 5/2, 5/3, 5/4. Відповідно саме ОСОБА_3 заподіяно матеріальну шкоду внаслідок ДТП 01.02.2024. Отже ОСОБА_1 не було заподіяно матеріальної шкоди внаслідок ДТП від 01.02.2024, а тому саме ОСОБА_3 є належним позивачем за таких позовом.

Недоведеність ОСОБА_1 факту заподіяння йому шкоди є самостійною підставою для відмову у задоволенні заявленого ним позову.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення завданої йому моральної шкоди в розмірі 10 000 грн, яку обґрунтовує приниженням його як людини і приватного підприємця, 3-місячною перепискою із правоохоронними органами та судом з відривом від роботи, втраченою можливістю працювати та моральними стражданнями. При цьому у позові не зазначено яким саме чином ОСОБА_2 принизила ОСОБА_1 .

Позивачем не надано суду доказів того, що він є підприємцем як і не конкретизовано у позові яким саме чином внаслідок ДТП йому було завдано моральної шкоди як ФОП.

До позову не додано жодних підтверджуючих документів ведення ОСОБА_1 «переписки» із правоохоронними органами та судом. Варто зазначити на тому, що ОСОБА_1 особисто не брав участі у розгляді справи № 302/164/24, що вбачається зі змісту постанови по цій справі (а.с. 12-14).

Згідно з постановою Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», для визначення розміру компенсації моральної шкоди необхідно враховувати: характер правопорушення, глибину фізичних і душевних страждань, тривалість негативних наслідків, ступінь вини відповідача та інші обставини справи.

Натомість в матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження, що позивач поніс емоційний або психологічний дискомфорт, спричинений ДТП. Не надано медичних довідок, висновків психолога чи психотерапевта, які б засвідчували пережитий стрес, депресивний стан або інші негативні наслідки. Також не надано жодних доказів, що позивач зазнав змін у повсякденному житті, втрати працездатності або інших значних ускладнень, які б виправдовували компенсацію моральної шкоди у заявленому ним розмірі.

За таких обставин, доводи позивача щодо завдання йому ОСОБА_2 моральної шкоди є необґрунтованими та не підтверджуються доказами, а тому відсутні підстави для задоволення цієї вимоги.

З огляду вищенаведеного, оцінюючи в сукупності обставини, на яких ґрунтуються заявлені позивачем вимоги, аналізуючи надані сторонами докази, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, суд вважає, що вимоги за позовною заявою задоволенню не підлягають, оскільки стороною позивача не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б у сукупності свідчили про наявність правових підстав для їх задоволення.

Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-82, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство «Страхова група» «ТАС», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Закарпатського апеляційного суду безпосередньо або через Міжгірський районний суд Закарпатської області з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 12 травня 2025 року.

Суддя Міжгірського районного суду

Закарпатської області Пухальський С. В.