ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 760/3342/20
Провадження № 2/362/385/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2025 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

за участі секретаря Тельнової О.О.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні м. Василькові Київської області цивільну справуза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним і застосування наслідків недійсності,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, застосування наслідків його недійсності та відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування своїх позовних вимог зазначала, що 16 червня 2009 року між нею та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2499 га, кадастровий номер :02:006:0091, розташованої в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, за ціною 470 350,00 грн. Зазначений договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за № 739.

Вказувала, що договір купівлі-продажу належним чином зареєстрований і державний акт серії ЯЖ № 667974/85694 від 03 квітня 2009 року як документ, що посвідчує право власності на дану земельну ділянку було передано їй. 30 жовтня 2009 року вона зареєструвала своє право власності на земельну ділянку в поземельній книзі, про що на державному акті було вчинено відповідний запис.

У червні 2019 року вона вирішила подарувати дану земельну ділянку своєму сину ОСОБА_3 . При підготовці необхідних документів позивачка дізналась, що на цю земельну ділянку Васильківською міжрайонною прокуратурою Київської області 28 лютого 2011 року накладено арешт, відомості про неї, як власника земельної ділянки, вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також стало відомо про те, що 29 червня 2016 року Васильківським міськрайонним судом Київської області у справі № 362/1141/16-ц визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 667974/85694 від 03 квітня 2009 року на ім`я ОСОБА_2 . Отримавши копію вказаного рішення суду 15 липня 2019 року, позивачка подала апеляційну скаргу. Отже, про те, що відповідач не мала права відчужувати спірну земельну ділянку, вона не знала.

Вказувала, що оскільки вона придбала спірну земельну ділянку за відплатним договором у особи, яка не мала права її відчужувати, отже вона згідно зі ст. 388 ЦК України є добросовісним набувачем.

Оскільки відповідач ухиляється від добровільного повернення коштів за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2009 року, вважала, що вона не визнає оскаржуваний правочин недійсним.

Таким чином, відповідач має бути повернута їй, як добросовісному набувачу, суму, сплачену нею за вказаним договором купівлі-продажу земельної ділянки, в розмірі зазначеному в даному договорі.

Крім того, зазначала, що вона понесла втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, заподіяних незаконними діями відповідача. У зв?язку з моральними переживаннями, враховуючи її похилий вік, загострилися хронічні захворювання, і вона змушена купувати дороговартісні ліки.

Посилаючись на викладене, з огляду на положення ст. ст. 215, 216 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2009 року та стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти у розмірі 470 350,00 грн, а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 250 000,00 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2023 року в даній справі №760/3342/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2023 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, застосування наслідків його недійсності та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись з вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 травня 2023 року.

Постановою Верховного Суду від 20 березня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 травня 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій в даній справі, Верховний Суд виходив з того, що суди передчасно застосували положення статті 267 ЦК України про пропуск позивачкою позовної давності у цій справі, не розглянувши спір по суті та не обґрунтувавши, в чому полягає порушене відповідачкою право позивачки. Водночас зазначив, що перш ніж застосовувати позовну давність суд має встановити, чи порушено право позивача. Якщо вони не порушені, то суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. У зв?язку з чим, Верховний Суд дійшов висновку, що відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивачки не відповідає вимогам закону, отже висновки попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 є передчасними, а оскаржувані рішення судів підлягають скасуванню.

11 квітня 2024 року від Верховного Суду до Васильківського міськрайонного суду Київської області надійшла дана цивільна справа №760/3342/20 разом з постановою від 20 березня 2023 року (т.1а.с.250в).

Цього ж дня системою атоматичного розподілу зазначена справа була розподілена судді Лебідь-Гавенко Г.М. (т.2 а.с.2).

Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області Лебідь-Гавенко Г.М. прийнято до свого провадження дану цивільну справу, вирішено розгляд зазначеної справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (т.2а.с.3).

14 травня 2024 року від позивача до суду надійшли письмові пояснення, в яких остання зазначала, що копію рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року в справі №362/1141/16-ц вона отримала в суді 15 липня 2019 року. Зазначеним судовим рішенням за позовом прокурора в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області визнано недійсним рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області №207-18-25 від 04 липня 2008 року, в частині надання ОСОБА_2 дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_2 та № 348-21-25 від 25 березня 2009 року про його затвердження, а також визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку на ім?я ОСОБА_2 серії ЯЖ № 4 від 3 квітня 2009 року, площею 0,2499 га, кадастровий номер :02:006:0091, розташовану за вказаною адресою та скасовано його державну реєстрацію. У червні 2019 року вона вирішила подарувати дану земельну ділянку своєму сину ОСОБА_3 . При підготовці необхідних документів вона дізналась, що на цю земельну ділянку Васильківською міжрайонною прокуратурою Київської області 28 лютого 2011 року накладено арешт, відомості про неї, як власника земельної ділянки, вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ознайомившись з матеріалами вказаної справи вона дізналась, що її інтереси представляла невідома їй особа адвокат Хахула М.О., з яким вона жодного разу не зустрічалась, не спілкувалась і не укладала угод. Даною особою її підпис був підроблений в угоді про надання правової допомоги між нею та ним, та інших процесуальних документах, які подавались від її імені. Даний факт підтверджується висновком спеціаліста ЕD-1726-7-1380.19 від 22 серпня 2019 року. При цьому, вказувала, що вона жодних документів адвокату Хахулі М.О. не надавала, і матеріали справи таких не містять. Крім того, вона не отримувала жодної повістки по справі №362/1141/16-ц. На час розгляду даної справи в першій інстанції з 16.10.2015 року по 06.10.2016 року вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , а в апеляційній інстанції та по теперішній час зареєстрована та проживає в АДРЕСА_4 , у той час як повістки направлялись за адресою: АДРЕСА_5 . Також вказувала, що вона звернулася до поліції про вчинення адвокатом Хахулою М.О. кримінального правопорушення за ч.2 ст.358 КК України та зі скаргою до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області на дії адвоката Хахули М.О. Відтак, вона не мала можливості вчиняти процесуальні дії по справі №362/1141/16-ц (т.2а.с.12-16).

08 серпня 2024 року від представника відповідача адвоката Кузика І.С. до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій останній зазначав, що позов грунтується на тому, що 26.06.2016 р. Васильківським міськрайонним судом Київської області було ухвалено рішення у цивільній справі № 362/1141/16-ц, яким визнано недійсним державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку і рішення сільської ради, на підставі яких видавався цей акт. В цій справі позивач була в якості третьої особи на стороні відповідача. Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що копію зазначеного рішення позивач отримала лише 15.07.2019 року. Разом з тим, 22.08.2019 р. у цій же справі Київським судом було постановлено ухвалу, згідно з якою встановлено преюдиційний факт про те, що позивач 08.07.2016 року вже подавала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в справі № 362/1141/16-ц і апеляційним судом 25.10.2016 р. дану апеляційну скаргу було розглянуто. Ці факти підтверджуються ухвалою апеляційного суду від 31.10.2019 року. Водночас, позовна заява в даній справі подана 04.02.2020 р. Отже, позивач дізналася про порушення її права 25.10.2016 р., а саме тоді, коли Київський апеляційний суд розглянув її апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в справі № 362/1141/16-ц, проте звернулася з позовом у даній справі 04.02.2020 р., тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Посилаючись на викладене, просив застосувати позовну давність до позовних вимог ОСОБА_1 та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі в зв?язку з пропуском нею позовної давності (т.2 а.с.39-41).

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 серпня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті (т.2 а.с.53).

Про дату, час і місце розгляду справи по суті сторони повідомлялися належним чином (т.2 а.с.71-80).

Представник позивача адвокат Філіповська В.В. подала суду клопотання, в якому просила справу розглядати за відсутності представника позивача (т.2 а.с.64).

Представник відповідача адвокат Кузик І.С., подав до суду клопотання, в якому просив розгляд справи проводити без його участі (т.2 а.с.65).

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з?ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи письмові пояснення позивача, клопотання, заяви представників позивача та відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до частиною 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що згідно з копією державного акта на право власності на земельну ділянку Серії ЯЖ № 667974/85694, 03 квітня 2009 року ОСОБА_2 на підставі рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 04 липня 2008 року № 207-18-25 видано державний акт серії ЯЖ №667974/85694 на право власності на земельну ділянку площею 0,2499 га, кадастровий номер :02:006:0091, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку (т.1 а.с.11).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки (т.1 а.с. 9).

Зі змісту вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки вбачається, що ОСОБА_2 (Продавець) передала у власність ОСОБА_1 (Покупець) земельну ділянку площею 0,2499 га, кадастровий номер :02:006:0091, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку. Продаж земельної ділянки вчинено за домовленістю Сторін за суму 470 350,00 грн. Зазначений договір купівлі-продажу земельної ділянки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т. В. та зареєстрований в реєстрі за № 739.

На підставі зазначеного договору купівлі-продажу 30 жовтня 2009 року ОСОБА_1 здійснила державну реєстрацію земельної ділянки шляхом відкриття поземельної книги на таку ділянку, про що як вбачається з копії державного акта на право власності на земельну ділянку Серії ЯЖ № 667974/85694 міститься відповідний запис (т.1 а.с.11 на звороті).

У березні 2016 року прокурор Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання недійсними рішень ради та державного акта про право власності на земельну ділянку.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року у цивільній справі № 362/1141/16-ц позов задоволено частково, визнано недійсними: рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 04 липня 2008 року № 207-18-25 в частині надання ОСОБА_2 дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на АДРЕСА_1 та від 25 березня 2009 року № 348-21-25 про його затвердження; державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 серії ЯЖ № 4 від 03 квітня 2009 року, площею 0,2499 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, з кадастровим номером :02:006:0091, та скасовано його державну реєстрацію.

Не погодившись з таким судовим рішенням, у липні 2016 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним рішення Іванковичівської сільської ради Васильківської району Київської області від 04 липня 2008 року № 207-18-25 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В іншій частині рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року у справі № 362/1141/16-ц залишено без змін.

25 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 01 квітня 2021 року, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року відмовлено.

Статтею 41 Конституції України установлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У частинах 1 та 2 статті 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень статей 316 та 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений з відповідачем та стягнути з останньої грошові кошти в розмірі 470 350,00 грн, оскільки вона придбала спірну земельну ділянку за відплатним договором у останньої та не знала, що відповідач не мала права її відчужувати, вона є добросовісним набувачем і сплатила відповідачу кошти за договором купівлі-продажу, однак остання ухиляється від добровільного повернення коштів за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2009 року.

Крім того, позивач у позові просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 250 000,00 грн у зв?язку зі втратами немайнового характеру, які вона понесла внаслідок моральних страждань, заподіяних незаконними діями відповідача.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Згідно зі статтею 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов?язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення зокрема, тоді коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість такого, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Згідно із вимогами статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Статтями 12 та 81 ЦПК України також встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Як встановлено судом, і вбачається з матеріалів справи 16 червня 2009 року ОСОБА_1 на підставі укладеного з ОСОБА_2 договору купівлі - продажу земельної ділянки, посвідченого нотаріально та зареєстрованого в реєстрі, придбала в останньої за 470 350,00 грн земельну ділянку площею 0,2499 га, кадастровий номер :02:006:0091, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку (далі спірна земельна ділянка).

29 червня 2016 року спірна земельна ділянка вибула з власності ОСОБА_1 на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від в справі №362/1141/16-ц за позовом прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 ,яким визнано недійсним державний акт про право власності на спірну земельну ділянку та рішення сільської ради, на підставі яких видавався цей акт, і скасовано його реєстрацію.

25 жовтня 2016 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від в справі №362/1141/16-ц, Апеляційний суд Київської області своїм рішенням, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним рішення Іванковичівської сільської ради Васильківської району Київської області від 04 липня 2008 року № 207-18-25, яким надано дозвіл ОСОБА_2 на складання проекту відведення спірної земельної ділянки у власність, скасовував та ухвалив у цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Надаючи оцінку обставинам вибуття спірного майна з власності позивача та набуття нею права власності на таке майно в контексті її добросовісності, суд установив, що ОСОБА_1 набула права власності на спірну земельну ділянку за відплатним договором у 2009 році, придбавши її у ОСОБА_2 , укладаючи з останньою договір купівлі-продажу земельної ділянки позивач не знала, що остання не мала права відчужувати спірну земельну ділянку. Спірна земельна ділянка вибула з власності позивача у 2016 році внаслідок протиправних дій третіх осіб, на підставі судового рішення в справі №362/1141/16-ц, за обставинами цієї справи. Тобто, воля позивача на вибуття з її власності спірної земельної ділянки була відсутня.

Таким чином, позивач є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки придбаної за відплатним договором у ОСОБА_2 .

За таких обставин, ОСОБА_2 має повернути ОСОБА_1 як добросовісному набувачу кошти в сумі 470 350,00 грн за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2009 року.

Однак, ОСОБА_2 ухиляється від добровільного повернення ОСОБА_1 вказаних коштів за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2009 року.

Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

За встановлених обставин, суд вважає, що права та інтереси ОСОБА_1 порушено.

З позовними вимогами до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2009 року недійсним і застосування наслідків його недійсності, ОСОБА_1 звернулася до суду 04 лютого 2020 року (т.1а.с.5).

Представник відповідача ОСОБА_2 подав до суду заяву про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 (т.1а.с.41-43, т.2 а.с.39-41).

Як встановлено судом, і вбачається з матеріалів справи позивач дізналася про порушення її права 25 жовтня 2016 року, а саме коли Київський апеляційний суд розглянув її апеляційну скаргу на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року у справі № 362/1141/16-ц.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Цивільне право передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є такі факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через його необґрунтованість. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Встановивши, що право ОСОБА_1 за захистом якого вона звернулася до суду дійсно порушено та, що про порушення свого права позивач дізналась у жовтні 2016 року, а з позовними вимогами до відповідача ОСОБА_2 вона звернулася в лютому 2020 року та, що позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявив представник відповідача суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку зі спливом позовної давності.

Доводи позивача про те, що вона, ОСОБА_1 , не приймала участі у розгляді справи № 362/1141/16-ц і про рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року дізналась лише у 2019 році, не спростовують вказаних висновків суду першої інстанції, оскільки рішення Апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2016 року, ухвалене саме за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою останньою у липні 2016 році, і є чинним (т.2а.с.46-47).

Аргументи позивача щодо незаконності представлення її інтересів адвокатом Хахулою М.О. під час розгляду справи № 362/1141/16-ц, неотримання нею повісток у судах як першої так і апеляційної інстанцій не заслуговують на увагу, оскільки вони були предметом розгляду судами апеляційної та касаційної інстанцій за поданими позивачем апеляційними і касаційною скаргою справі № 362/1141/16-ц , яким суди надали відповідну правову оцінку (т.1 а.с. 89-93, т.2 а.с.42-45, 48-49).

Щодо посилання позивача на висновок спеціаліста, згідно з яким підпис від її імені в угоді про надання правової допомоги виконаний іншою особою, як і посилання на факт її, ОСОБА_1 , необізнаності щодо наявності судової справи № 362/1141/16-ц, то вони є безпідставними з огляду на те, що незаконність представництва адвокатом Хахулою М.О. інтересів ОСОБА_1 при вирішенні справи №362/1141/16-ц, якщо таке і мало місце, не є предметом розгляду даної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат (стаття 264 ЦПК України).

Розподіл судових витрат між сторонами здійснюється відповідно до статті 141 ЦПК України.

Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача та стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 16, 215, 216, 253, 256, 257, 261, 264, 267 ЦК України, статтями 2, 4, 10-12, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним і застосування наслідків недійсності відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко