Єдиний унікальний номер судової справи: 487/8476/24
Провадження №22-ц/812/606/25 Суддя-доповідач апеляційного суду: Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

05 травня 2025 року м. Миколаїв справа № 487/8476/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Сухаревич З.М. в приміщенні цього ж суду в м. Миколаєві, повний текст рішення складено того ж дня, за позовом Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

У вересні 2024 рокуОбласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго» (далі - ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» або Підприємство) звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за спожиті послуги з централізованого опалення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з рішенням Миколаївської міської ради №1078 від 26 травня 2006 року позивача з 01 червня 2006 року визнано виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а також проведення розрахунків із населенням та бюджетними організаціями міста.

Позивач вказував, що в опалювальні періоди 2017-2018, 2018-2019, 2019-2020, 2020-2021 роки ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» надав послугу з централізованого опалення до житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Миколаєва від 06 вересня 2024 року відповідачі зареєстровані за вказаною адресою. Власником квартири є відповідач ОСОБА_1 . Тобто відповідачі є споживачами послуг та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг відповідно до статті 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги та статей 64, 68 Житлового кодексу Української РСР, статті 322 ЦК України.

Вказаний об`єкт (квартира) розташована в житловому будинку, де система опалення є єдиною, а теплопостачання подавалось в опалювальні періоди 2017-2018, 2018-2019, 2019-2020, 2020-2021 роки, отже в умовах єдиної системи централізованого опалення подача теплоносія до системи тепло споживання будівлі забезпечує опалення всіх її приміщень, теплове обладнання яких підключено до системи централізованого опалення.

Враховуючи, що теплове обладнання вищезазначеного нерухомого майна підключено до системи централізованого опалення будинку, то відповідачі фактично є споживачами тепла в вищезазначених опалювальних періодах.

Підприємством вживались заходи для укладення споживачами договору про надання послуг з централізованого опалення та підігріву питної води, але договір не укладено. Проте обов`язок сплачувати вартість наданих послуг випливає з самого факту користування цією послугою відповідно до статті 11 ЦК України.

Внаслідок невиконання відповідачами своїх зобов`язань по сплаті за послуги з централізованого опалення, виникла заборгованість за період з 01 березня 2018 року по 31 січня 2021 року, яка складає 9 905,67 грн.

Також за період з 01 квітня 2018 року по 31 січня 2021 року відповідачам нараховано 639,79 грн сума, на яку підлягає збільшенню боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 356,46 грн 3% річних, що разом з основною сумою боргу становить 10 901,92 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку основний борг за теплову енергію в сумі 9905,67 грн, 639,79 грн суму на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції, 356,46 грн - 3% річних, а також судовий збір в розмірі 3028.

У відзиві на позов ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні позовної заяви. Відзив обґрунтований тим, що між сторонами відсутній договір про надання житлово-комунальних послуг, що визнано позивачем. Раніше виданий судовий наказ було скасовано з цих підстав. Розрахунок позовних вимог наданий позивачем, складений з порушенням статті 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»: не містить у собі дати і місця складання документа; немає назви підприємства, від імені якого складено документ; не зазначені зміст та обсяги господарських операцій, одиниці виміру господарських операцій. Не вказані нормативно-правові акти, на підставі яких проводилися нарахування і ціни/тарифи, встановлені цими актами, не вказано нормативно-правове обґрунтування зазначених сум перерахунків. Отже, наданий розрахунок позовних вимог по теплопостачанню та підігріву питної води не містить інформації щодо предмету доказування, а тому відповідно до статті 77 ЦПК України є неналежним доказом.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2025 року позов задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» борг за послуги з централізованого опалення в сумі 9905,67 грн. 639,79 грн сума, на яку підлягає збільшенню боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 356,46 грн 3% річних.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» судовий збір по 1514,00 грн з кожного.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позову та стягнення з відповідачів заборгованості за поставлену теплову енергію до належного ОСОБА_1 на праві власності житла.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду.

Вказував, що позивач неодноразово звертався до суду із позовними заявами про стягнення боргу, що є зловживанням процесуальними правами.

Судом проігноровано зазначений ним факт, що розрахунок позовних вимог по теплопостачанню та підігріву питної води, наданий позивачем, складений з порушенням статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»: в ньому не зазначені зміст та обсяги господарських операцій, одиниці виміру господарських операцій.

Із копій нарядів наданих позивачем чітко позначені вузли обліку. На той період два будинки адреса яких АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 був встановлений загальний лічильник обліку теплової енергії, що підтверджує надана позивачем копія «ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» Наряд № 128- а, де вказано, що будинки за адресою АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_3 мають один «№ вузла обліку». В 2019 році на будинок за адресою АДРЕСА_2 було встановлено окремий лічильник, а на будинок за адресою АДРЕСА_3 залишили той лічильник, що був раніше, це підтверджують Наряд № 134-а та Наряд №139-а.

В рахунках-повідомленнях зазначено вартість, яка відповідає наказам ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» де прописані тарифи для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії. Що також підтверджує наявність лічильника, відповідно, повинні бути надані акти зняття показників. Також позивач не надав акту (актів) повірки облікового приладу. Немає розрахунків спожитої енергії відносно показників лічильника, не надано копій документації якою керувались, при обчисленні загальної опалювальної площі. Це важливо, оскільки, чим меншою буде зазначена опалювальна площа, тим вища вартість теплової енергії на квадратний метр.

Позивач не подав жодних фактичних показників лічильника тепла, що б дозволило обґрунтувати обсяги спожитої теплової енергії. Не наведено документів, що підтверджують правильність або відповідність розрахунку згідно з встановленими нормами чи умовами договору. Позивач зобов`язаний надати точні заміри приладу обліку та чітко пояснити розрахунки вартості послуг відповідно до умов договору та чинного законодавства.

Вказував, що суми, наданого заявником розрахунку, різняться з сумами в рахунках - повідомленнях, які надсилались щомісячно.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Вказував, що позивач не отримував судових наказів по справах №487/10435/24 та №487/10611/24 для подальшого звернення до Державної виконавчої служби, які б мали тотожній із заявленим у позовній заяві періодом по справі №487/8476/24.

Зазначав, що ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» проводить нарахування виключно на підставі законодавства та наказів, затверджених відповідно до постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Звертав увагу, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачі не заявляли жодних клопотань щодо витребування доказів, про які зазначають у апеляційній скарзі, а саме: документи для обґрунтування обсягу спожитої теплоенергії, показники приладу обліку теплоенергії та інше.

Частинами першою, третьою статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною першою статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає залишенню без змін, з наступних підстав.

Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

За змістом статті 11 ЦК України:

1. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

2. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

3. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції правильно зазначив, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Внаслідок невиконання відповідачами належним чином зобов`язання щодо оплати послуг з теплопостачання, суд дійшов висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» заборгованості з урахування індексу інфляції та трьох процентів річних.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

З огляду на фактичне споживання централізованого опалення відповідачами наданих позивачем, відповідно до статті 11 ЦК України між сторонами склалися правовідносини щодо надання та отримання вищевказаних послуг, та у відповідачів виникло грошове зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги є індивідуальним споживачем.

Згідно пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п.п. 1 п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Судом встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 (власник квартири) і ОСОБА_2 , які є споживачами послуг з теплопостачання, які надаються ОКП «Миколаївоблтеплоенерго». Викладене підтверджується витягом з реєстру територіальної громади міста Миколаєва від 06 вересня 2024 року, Інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно від 10 березня 2021 року. За період з 01 березня 2018 року по 31 січня 2021 року у боржників виникла заборгованість в сумі 9 905,67 грн, що підтверджено розрахунком нарахування та оплат за теплову енергію з урахуванням періоду платежу (а.с. 14).

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За час дії спірних правовідносин діяв Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 03 грудня 2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім наведених вище положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року всправі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Як вбачається з практики ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статей 150, 156, 162 ЖК України власник житлового будинку (квартири), а також члени його сім`ї також зобов`язані утримувати квартиру, сплачувати за комунальні послуги за затвердженими тарифами.

Згідно зі статтею 64 ЖК України наймачі несуть рівні обов`язки по сплаті комунальних послуг, повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Судом установлено, що ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» здійснило подачу теплової енергії відповідачам в повному обсязі. Водночас відповідачі належним чином свої зобов`язання не виконували, несвоєчасно та не в повному обсязі оплачували послуги з теплопостачання, у зв`язку з чим за ними утворився борг перед позивачем за період з 01 березня 2018 року по 31 січня 2021 року у розмірі 9 905, 67 грн.

Матеріалами справи підтверджено, що ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» надавало відповідачам зазначені вище послуги, відповідачі їх одержували і не відмовилися від них у встановленому законом порядку, у зв`язку із чим, в них виник обов`язок сплатити ці послуги.

На підставі наданих позивачем розрахунків, вбачається, що за період з 01 березня 2018 року по 31 січня 2021 року відповідачам нарахована заборгованість за послуги постачання теплової енергії в загальному розмірі 10 901,92 грн, з яких: сума основного боргу 9 905, 67 грн, інфляційні витрати 639,79 грн., три відсотка річних 356,46 грн.

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Крім цього, положеннями частини 2 статті 625 ЦК України встановлений обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідачі від виконання своїх зобов`язань ухиляються, вчасно та у повному обсязі не проводять оплату послуг, якими користуються.

Вказана у розрахунку позивача заборгованість відповідачами на теперішній час не погашена.

Щодо доводів скарги відповідача, що розрахунок позивача не містить належного підтвердження нарахованої суму заборгованості, є необґрунтованим та не може бути прийнятий судом як доказ, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач проводив нарахування тарифів на послуги з централізованого опалення на підставі законодавства та наказів затверджених відповідно до постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2017 року №1536 з урахуванням вартості теплової енергії для потреб населення, затвердженої постановою НКРЕКП від 28 грудня 2017 року №1518, від 21 серпня 2018 року №879, від 10 грудня 20198 року №1759, якими встановлювалися нові тарифи за послуги, що надавалися населенню ОКП «Миколаївоблтеплоенерго», яке є виконавцем цих послуг.

Верховний Суд у своїй практиці чітко дотримується правової позиції щодо шляху захисту інтересів боржників, направленого на встановлення обґрунтованої, на їх думку, та такої, що відповідає дійсності заборгованості за житлово-комунальні послуги, а саме: шляхом доведення таких чітко визначених та обґрунтованих розмірів при запереченні на позов у спорі про стягнення з нього заборгованості шляхом надання контррозрахунку.

Поряд з цим, відповідачем власного контррозрахунку, належних і допустимих доказів, в розумінні чинного ЦПК України, на спростування розрахунку про нарахування та сплату за житлово-комунальні послуги, не надано та матеріали справи не містять.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем не вказано обставин, які б свідчили про невірність здійснених позивачем розрахунків заборгованості.

Додані до апеляційної скарги рахунки - повідомлення за грудень 2018 року, січень 2019 року та березень 2019 року, не заслуговують на увагу, оскільки правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» належними та допустимими доказами наявності заборгованості у ОСОБА_1 за оплату вартості житлово-комунальних послуг.

При цьому апеляційний суд враховує, що відповідачі, як споживачі послуг, маючи сумніви щодо обсягу споживання, нарахувань, не зверталися до позивача для проведення перерахунку. Можливість абонента зареєструватися та відстежувати нарахування/сплати за своїм розрахунком міститься на відповідному сайті www.nikoblteplo.com/ua про що зазначено у рахунках - повідомлення споживача. Доказів їх звернення зі скаргами щодо невідповідності температурного режиму в помешканні чи фіксації інших порушень, які могли б вплинути на розмір заборгованості, відповідачами не надано, із зустрічними вимогами відповідачі також не зверталися, а тому за правилами частини четвертої статті 12 ЦПК України несуть ризик настання наслідків із цим пов`язаних.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачами до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги з теплопостачання.

Сама по собі, за судовими рішеннями, відмова у видачі судового наказу за заявою ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та скасування судового наказу не свідчить про відсутність у них заборгованості та наявність перешкоди для позивача звернутися до суду з позовом про стягнення цієї заборгованості у порядку позовного провадження.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції вважав за можливе задовольнити клопотання представника позивача ОСОБА_3 про долучення до матеріалів справи відомостей щодо показників споживання теплової енергії приладів обліку на спростування доводів апеляційної скарги та звертає увагу на те, що апелянт не погодившись з розміром заборгованості власних розрахунків не надав.

Крім цього, колегія суддів вважає, що долучені до матеріалів справи документи не є новими обставинами, що були встановлені апеляційним судом.

Зазначені докази лише підтвердили обставини, на які посилався позивач та є такими, що надали можливість більш повно та всебічно встановити обставини справи та дати їм належну оцінку. Вказані докази колегія суддів вважає належними та допустимими, оскільки не встановлено, що вони видані неуповноваженими особами.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з теплопостачання, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачам, матеріали справи не містять.

Усі інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, які належним чином встановлені та досліджені судом першої інстанції, а тому не впливають на обґрунтованість його висновків.

На підставі викладеного та у відповідності до положень, передбачених статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Підстав для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 05 травня 2025 року.