ПОСТАНОВА

Іменем України

15 квітня 2025 року м. Кропивницький

справа № 941/502/24

провадження № 22-ц/4809/539/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Дуковський О.Л., Письменний О.А.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 02 грудня 2024 року (суддя Шаєнко Ю.В.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») звернулось до Петрівського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою, відповідно до якої просило стягнути на свою користь зі ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 33 128,00 грн, інфляційні втрати 10 501,58 грн, три відсотки річних 2 050,31 грн. Також просить відшкодувати за рахунок відповідачки понесені судові витрати, що складаються із судового збору та 10 000,00 грн витрат на правову допомогу.

В обґрунтування позову вказує, що30 червня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі - ТОВ «Авентус Україна», Кредитор) та ОСОБА_1 (Позичальник) за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено електронний договір про надання споживчого кредиту № 4395969 (далі Кредитний договір). Відповідно до п.п. 1.3., 1.4. Кредитного договору сума кредиту (загальний розмір) складає 10100,00 грн; строк кредиту - 30 днів. Стронами Кредитного договору також погоджено розмір процентів за користування кредитними коштами та порядок їх сплати Позичальником.

Зазначає, що ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за Кредитним договором виконало та надало Позичальнику кредит у сумі 10100,00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідачки. Однак, відповідачка свої зобов`язання перед Кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, також не уклала угоду щодо пролонгації строку дії Кредитного договору, у зв`язку з чим на підставі п. 4.3. Кредитного договору договір було пролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів.

03 травня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» (Фактор) укладено договір факторингу № 03-05/2022 (далі - Договір факторингу), згідно з умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги до Позичальника за Кредитним договором.

Стверджується, що станом на дату звернення до суду з позовом у даній справі заборгованість відповідачки за Кредитним договором складає 10 100,00 грн - тіло кредиту та 23028,00 грн - нараховані проценти, а всього 33128,00 грн. Крім того, позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат у сумі 10501,58 грн та 3% річних в сумі 2050,31 грн.

Відповідачка у поданій до суду першої інстанції заяві заперечила проти задоволення позовних вимог, виходячи з наступного: позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що електронний підпис або ідентифікатор, яким підписано Кредитний договір, належить саме відповідачці; не доведено отримання кредитних коштів відповідачкою; нарахування заборгованості по відсотках після закінчення строку дії Кредитного договору, тобто після 28 жовтня 2021 рок, є неправомірним і необґрунтованим. Крім того, вважає, що судові витрати на правову допомогу адвоката підлягають зменшенню (а.с. 146-154).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 02 грудня 2024 року позов ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не долучено до матеріалів справи будь-яких доказів, які прямо чи опосередковано свідчать, що електронний підпис (або ідентифікатор), належить саме відповідачу.

З огляду на ненадання виписки з особового рахунку відповідача і персоналізації самої картки та належність її саме відповідачу, місцевим судом відхилено доводи позивача про те, що підтвердженням факту видачі відповідачу кредиту є інформація з листа ТОВ «ФК «Контрактовий Дім» щодо здійснення успішного переказу, у тому числі на картку, яка має номер НОМЕР_1 .

Щодо заявлених до стягнення з відповідачки інфляційних втрат та 3% річних, суд першої інстанції зазначив, що нарахування заборгованості по відсоткам після закінчення строку дії Кредитного договору, тобто після 28 жовтня 2021 року є неправомірним і необґрунтованим. Посилаючись на п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд виснував, що підстав для нарахування 3% річних та інфляційних втрат з 24 лютого 2022 року немає, і стягненню підлягають відповідні нарахування лише за період з 25 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року. Також зазначив, що оскільки інфляція нараховується з наступного місяця після відповідної дати, тобто з листопада 2021 року, а сума заборгованості становить лише 27946,70 грн, то інфляція за листопад, грудень 2021 року, січень і лютий 2022 року буде становить 755,95 грн. У період з 25 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року 3% річних від суми заборгованості у розмірі 27946,70 грн складає 587,37 грн.

Зваживши на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підтверджені належними та допустимими доказами, що є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у даній справі, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 02 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вважаєоскаржуване рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим (неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно досліджено докази та надано оцінку), прийняте з порушенням норм матеріального права.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що в матеріалах справи містяться всі необхідні документи, які підтверджують укладення Кредитного договору. Наголошує, що Кредитний договір, укладений між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачкою, повністю відповідає вимогам чинного законодавства України. Звертає увагу на те, що Позичальник, оформлюючи Кредитний договір, перейшов на веб-сайт ТОВ «Авентус Україна» https://www.creditplus.ua, зареєструвався, створив електронний кабінет, в який йому надійшов текст Кредитного договору. В електронному кабінеті Позичальник має можливість ознайомитись з Правилами, Паспортом споживчого кредиту та інформацією, передбаченою ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією, фінансовим звітом тощо. Доступ до свого особистого кабінету клієнта має тільки Позичальник.

Вказує, що судом першої інстанції було не до кінця з`ясовано всі обставини справи, а також проігноровано всі докази, які були надані позивачем на підтвердження укладення Кредитного договору та перерахування кредитних коштів.

Щодо розрахунку заборгованості за Кредитним договором зазначає, що 27 липня 2021 року відповідачкою здійснена оплата на рахунок Кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 4029,90 грн. Тому, у відповідності до п. 1.4 та п. 4.2. Кредитного договору, відбулося продовження строку кредитування ще на 30 днів (до 26 серпня 2021 року) зі стандартною процентною ставкою 1,90% в день. Стверджується, що надалі відповідачка оплати за Кредитним договором не здійснювала.

На думку скаржника, суд неправильно інтерпретував необхідність надання повного номера картки для підтвердження факту отримання кредиту, оскільки у Кредитному договорі вказано частково зашифрований номер картки ( НОМЕР_1 ), що є загальноприйнятою практикою з метою захисту персональних даних та не впливає на факт здійснення операції. Зауважує, що позивач надав довідку платіжного провайдера, яка підтверджує факт зарахування коштів на картковий рахунок відповідачки, що має більшу юридичну силу, ніж припущення суду про ймовірну кількість варіантів для частково зашифрованого номера картки. Також вважає, що наданий позивачем поденний розрахунок заборгованості (картка обліку) є належним та допустимим доказом існування такої заборгованості.

Наполягає на тому, що за договором факторингу позивач, у відповідності до ст. 1048 ЦК України, має право стягнути з відповідачки заборгованість по тілу кредиту та нарахованих і несплачених процентах за користування кредитними коштами.

Стверджує, що позивачем документально доведено понесення витрат на правову допомогу у суді першої та апеляційної інстанції, які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачки.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 27 січня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 02 грудня 2024 року залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 30 січня 2025 року поновлено ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» строк на апеляційне оскарження рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 02 грудня 2024 року; відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою та встановлено строк для подання відзиву.

Відповідачка своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

31 січня 2025 року закінчено підготовчі дії; справу за апеляційною скаргою призначено до розгляду в Кропивницькому апеляційному суді на 27 березня 2025 року, про що постановлено відповідну ухвалу.

У зв`язку з відпусткою судді Дуковського О.Л., який входить до складу колегії з розгляду даної справи, 27 березня 2025 року слухання справи не відбулось. Розгляд справи було відкладено на 10 квітня 2025 року (а.с. 246).

У відповідності до вимог процесуального закону сторін повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 247-251).

У судовому засіданні 10 квітня 2025 року сторони участі не брали, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 10 квітня 2025 року скаржнику відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 496/1332/18 (провадження № 61-559св21) зазначив, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За правилами ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, з урахуванням того, що апеляційний розгляд здійснювався за обставин неявки всіх учасників справи у судове засідання, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення, а саме 15 квітня 2025 року.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 червня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі - ТОВ «Авентус Україна», Кредитор) та ОСОБА_1 (Позичальник) за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи Кредитора було укладено електронний договір про надання споживчого кредиту № 4395969 (далі Кредитний договір, а.с. 42-56). Крединий договір укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом № 53-ОД від 16 січня 2020 року та розміщених на сайті https:/creditplus.ua/ru/documents.

Відповідно п. 1.3. Кредитного договору сума кредиту складала 10100,00 грн.

Згідно з п. 1.4. Кредитного договору строк кредиту 30 днів. Дата повернення кредиту вказується в Графіку платежів, що є Додатком № 1 до цього договору. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених у Розділі 4 цього Договору.

Умовами п. 1.5. Кредитного договору передбачено, зокрема, тип процентної ставки фіксована. Стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день та застосовується:

- у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору;

- у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору;

- у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.3 договору.

Знижена процентна ставка 1,425 % в день та застосовується відповідно до наступних умов. Якщо Споживач у межах строку, визначеного в п. 1.4 Договору або протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку, здійснить повне погашення кредитної заборгованості або протягом такого строку за ініціативою Споживача відбудеться продовження строку кредиту на новий строк, Споживач як учасник Програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити Споживач за стандартною процентною ставкою до дати фактичного повернення кредиту - до дати пролонгації (не включно), але в будь-якому випадку не більше ніж за період строку кредиту, зазначеного в п.1.4 Договору, буде перераховано за зниженою процентною ставкою.

Відповідно до пп. 2.1. п. 2 Кредитного договору кошти кредиту надаються ТОВ «Авентус Україна» у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству з метою отримання кредиту.

Згідно з пп. 2.4. п. 2 Кредитного договору, кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, згідно п. 2.1 Договору.

Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт» (п. 3.1. Кредитного договору).

Відповідно до п. 3.3. Кредитного договору розмір процентної ставки, встановлений в пп.1.5.1 договору, залежить від умов її встановлення та є незмінним протягом усього строку дії договору та не може бути збільшений товариством в односторонньому порядку.

За положеннями п. 4.1 Кредитного договору строк кредиту може бути продовжено на кількість днів, зазначену в п. 1.4. договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пп. 4.2. (пп. 4.2.1.-4.2.4.) договору; або в порядку автопролонгації, на кількість днів та відповідно до умов визначених в п. 4.3 (пп. 4.3.1.- 4.3.4.) договору.

Відповідно до пп. 4.3.1 Кредитного договору сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до п.п. 4.2.2-4.2.4 договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

Згідно з пп. 4.3.2 Кредитного договору споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в пп. 4.3.1 Договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача, у порядку передбаченому п. 4.2 договору.

Вказаний в цьому розділі порядок внесення змін до договору щодо продовження строку кредиту сторони вважають таким, що вчинений в письмовій формі, оскільки воля сторін передбачена в п. 4.2 договору виражена за допомогою технічного засобу зв`язку, а в п. 4.3 договору - письмово цим договором, що відповідає вимогам, встановленим ст. 207 ЦК України до письмової форми правочину.

Підпунктом 3 п. 5.1. Кредитного договору передбачено, що ТОВ «Авентус Україна» має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди відповідача.

За змістом п. 6.3 Кредитного договору погашення заборгованості здійснюється у такій черговості: прострочені зобов`язання по процентам, прострочені зобов`язання по кредиту.

Для підписання Кредитного договору відповідачкою було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором «С293158».

З картки обліку Кредитного договору (розрахунок заборгованості) вбачається, що 27 липня 2021 року відповідачкою здійснено платіж у сумі 4029,00 грн. Зазначені кошти були зараховані Кредитором у рахунок погашення заборгованості відповідачки по процентам за користування кредитом. У подальшому, відповідачкою платежів, спрямованих на погашення заборгованості за Кредитним договором, не здійснювалось (а.с. 59-84).

03 травня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» (Фактор) було укладено договір факторингу № 03-05/2022, відповідно до умов п. 1.2. якого перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку № 2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованості та набуває відповідні права вимоги (а.с. 58 - 66).

Акт прийому- передачі реєстру боржників за договором факторингу підписано сторонами цього договору 03 травня 2023 року (а.с. 67).

Відповідно до витягу з реєстру боржників від 03 травня 2023 року до договору факторингу № 03-05/2022 ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло право грошової вимоги до відповідачки у розмірі 33128,00 грн, з яких: 10100,00 грн - заборгованість за основою сумою боргу, 23028,00 грн - заборгованість за відсотками (а.с. 92 том 1).

Листом від 16 травня 2022 року № 1968 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Контрактовий Дім» повідомило ТОВ «Авентус Україна» про успішність операцій, згідно з договором з ТОВ «Авентус Україна» №087/20-П від 08 липня 2020 року (а.с.27-33), зокрема, щодо безготівкового переказу 30 червня 2021 року на картковий рахунок № НОМЕР_1 коштів у сумі 10100,00 грн (а.с. 18-22).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Однак, оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону не відповідає.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що принцип юридичної сили електронного правочину найбільш повно відображається у вимогах щодо форми правочину. Це підтверджується закріпленими на рівні міжнародних документів правовими нормами: ч. 1 ст. 8 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про використання електронних повідомлень у міжнародних договорах - повідомлення або договір не можуть бути позбавлені дійсності або позовної сили лише на тій підставі, що вони складені у формі електронного повідомлення; ст. 5 Типового закону про електронну торгівлю Комісії Організації Об`єднаних Націй з права міжнародної торгівлі - інформація не може бути позбавлена юридичної сили, дійсності або позовного захисту лише на тій підставі, що вона складена у формі повідомлення даних.

Аналогічна норма міститься й у ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»: юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 чю. 1 ст. 3 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З указаного вбачається, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У справі, що переглядається, встановлено, що Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна» розміщені на сайті https:/creditplus.ua/ru/documents, тобто перебувають у загальному доступі для ознайомлення всіх зацікавлених осіб і є публічною офертою Товариства до укладення договору.

Отже, послідовність дій щодо акцептування пропозиції укласти електронний договір чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію.

Таким чином, виконавши послідовно дії в інформаційній системі, яку використовує ТОВ «Авентус Україна», вважається, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.

Завершальним етапом укладення Кредитного договору є його підписання сторонами.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц.

У даній справі Кредитний договір підписано Позичальником шляхом введення одноразового ідентифікатора (одноразового пароля) номер «С293158».

Колегією суддів враховано, що без здійснення входу на сайт ТОВ «Авентус Україна» та без введення відповідачкою одноразового ідентифікатора, що означає підписання електронного повідомлення про прийняття пропозиції (акцепту), Кредитний договір між Позичальником і відповідачкою не був би укладеним.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 , від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 28 квітня 2021року у справі №234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі №234/8079/20, від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.

З урахуванням викладеного, встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачкою, Кредитний договір не був би укладений сторонами, колегія суддів вважає, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки.

Однак, зазначеного судом першої інстанції безпідставно враховано не було.

Також колегія суддів критично ставиться до висновків суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем отримання відповідачкою кредитних коштів.

Так, з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі № 500/6150/14.

Відповідно до положень с. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Разом з тим, заперечуючи факт отримання коштів за Кредитним договором, відповідач такий договір у судовому порядку не оспорював. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні, стороною відповідача до суду не надані.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.

У контексті викладеного, колегія суддів звертає увагу також на те, що до предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.

Колегією суддів враховано, що відповідачка не надала жодного доказу на спростування доводів позову про те, що вона отримала кошти за Кредитним договором, а лише послалася на недоведеність таких фактів позивачем.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

За встановлених у даній справі обставин часткової сплати відповідачкою заборгованості за Кредитним договором, що зарахована Кредитором у рахунок погашення заборгованості по процентам за користування кредитом, не заслуговували на увагу суду заперечення відповідачки щодо невизнання факту отримання нею кредитних коштів.

Відтак, суд першої інстанції дійшов безпідставного та необґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем факту отримання відповідачкою коштів у сумі 10100,00 грн за Кредитним договором.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконала, отриманий кредит не повернула, а тому вимога позову у частині стягнення основної суми заборгованості у розмірі 10100,00 грн підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачки 23028,00 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №30 438/18.У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Колегія суддів зауважує, що порядок нарахування процентів за користування кредитом у розмірі 23028,00 грн узгоджується з вимогами законодавства та відповідає умовами Кредитного договору щодо строку кредитування, виду та розміру процентної ставки, а також порядку її застосування. Зважаючи на те, що Кредитодавцем було враховане часткове погашення відповідачкою процентів за договором, зазначена вимога підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом встановлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Позивачем у позовній заяві наведено розрахунок інфляційних втрат у сумі 10501,58 грн за період з грудня 2021 року по червень 2023 року та 3% річних у сумі 2050,31 грн за період з 25 листопада 2021 року по 18 грудня 2023 року, що нараховані на загальну суму заборгованості відповідачки за Кредитним договором у розмірі 33128,00 грн.

Однак, апеляційний суд з таким розрахунком нарахувань, здійснених на підставі ст. 625 ЦК України, у повній мірі погодитись не може.

Так, указом Президента України від 24 лютого 2022 року № №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалась та наразі триває.

Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Викладене свідчить, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання відповідачкою своїх зобов`язань за Кредитним договором мало бути здійснене, враховуючи початок здійснення нарахувань позивачем згідно з розрахунком, за період з грудня 2021 року по лютий 2022 року та з 25 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року відповідно.

При цьому, базою (основою) для нарахування інфляційних втрат та 3% річних, згідно з вимогами ч. 2 ст.625 ЦК України, є сума основного боргу (тіло кредиту), необтяжена іншими нарахуваннями, чого безпідтаставно не було враховано позивачем.

Враховуючи наведене, за здійсненим апеляційним судом розрахунком стягненню з відповідачки підлягають інфляційні втрати, розраховані за період з грудня 2021 року по лютий 2022 року на суму простроченого основного зобов`язання за Кредитним договором у розмірі 10100,00 грн, що дорівнюють 357,37 грн, а саме: індекс інфляції за грудень 2021 року 100,60; за січень 2022 року 101,30 грн; зі лютий 2022 року 101,60; розрахунок здійснюється наступним чином: (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.03538325; інфляційне збільшення: 10 100,00 x 1.03538325 - 10 100,00 = 357,37 грн.

Також за здійсненим апеляційним судом розрахунком стягненню з відповідачки підлягають 3% річних, розраховані за період з 25 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року на суму простроченого основного зобов`язання за Кредитним договором у розмірі 10100,00 грн, що дорівнюють 75,54 грн, а саме: 10 100,00 x 3 % x 91 : 365 : 100 = 75,54 грн, де 91 - кількість днів у періоді.

Таким чином, стягненню з відповідачки за Кредитним договором підлягає 10 100,00 грн основної заборгованості за договором (тіло кредиту), 23 028,00 грн процентів за користування кредитом, 357,37 грн інфляційних втрат та 75,54 грн 3% річних, всього 33 560,91 грн.

Оскільки судом першої інстанції наведеного безпідставно враховано не було, що призвело до неправильного висновку по суті спору, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Викладене, а також встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті спору про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України витрати позивача зі сплати судового збору у судах першої та апеляційної інстанцій покладаються на відповідачку пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» задовольнити частково.

Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 02 грудня 2024 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення у справі.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від № 439596930 від 30 червня 2021 року у сумі 33560,91 грн, з яких: 10100,00 грн основна сума боргу, 23 028,00 грн відсотки за користування кредитом, 357,37 грн інфляційні втрати та 75,54 грн 3% річних.

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 2210,44 грн та за подання апеляційної скарги у сумі 3315,66 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний