ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 квітня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/4658/24

Головуючий у першій інстанції Хоменко Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/749/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма

Іванівка АГ

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Іванівка АГ на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області у складі судді Хоменко Л.В. від 18 лютого 2025 року, місце постановлення ухвали - м.Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Іванівка АГ про стягнення несплаченої орендної плати,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ Агрофірма Іванівка АГ про стягнення несплаченої орендної плати, в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість із орендної плати за 2022 та 2023 роки, у розмірі 2 452 грн. 82 коп.

18.02.2025 року, до початку розгляду даної справи по суті, до суду першої інстанції надійшла заява позивача ОСОБА_1 про відмову від позову, яка обґрунтована тим, що після пред`явлення позову відповідач сплатив заборгованість із орендної плати, і тому позивач не підтримує своїх позовних вимог. У поданій заяві позивач ОСОБА_1 просила прийняти відмову від позову, та закрити провадження у справі, на підставі п.4 ч.1 статті 255 ЦПК України, а також на підставі ч.3 статті 142 ЦПК України, позивач просила суд вирішити питання про розподіл судових витрат.

Оскаржуваною ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18.02.2025 року, судом прийнято відмову позивача ОСОБА_1 від позову. Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Іванівка АГ про стягнення несплаченої орендної плати у розмірі 2 452 грн. 82 коп. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Іванівка АГ на користь ОСОБА_1 605 грн. 60 коп., в рахунок 50% сплаченого судового збору та 6 000 грн. витрат на правову допомогу, а всього: 6 605 грн. 60 коп. Повернуто ОСОБА_1 з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме - 605 грн. 60 коп. Роз`яснено позивачу, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку із прийняттям відмови позивача від позову, не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма Іванівка АГ просить скасувати ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18.02.2025 року, в частині розподілу судових витрат, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про відшкодування понесених нею судових витрат; судові витрати відповідача при поданні апеляційної скарги апелянт просить відшкодувати за рахунок позивача. Доводи апеляційної скарги ТОВ Агрофірма Іванівка АГ вказують, що ухвала суду першої інстанції від 18.02.2025 року, у оскаржуваній частині, постановлена судом першої інстанції із порушенням норм матеріального та процесуального права, є необґрунтованою, у зв`язку із недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та у зв`язку із невідповідністю висновків, викладених у судовому рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Доводи апеляційної скарги ТОВ Агрофірма Іванівка АГ зазначають, що судом першої інстанції не враховано та не досліджено наступні фактичні обставини, а саме, що 20.09.2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ Агрофірма Іванівка АГ було укладено договір оренди землі №135 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:1416, площею 2,6797 га, який був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 16884487. У 2022 році від сина ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відповідач дізнався про смерть ОСОБА_2 , при цьому, ОСОБА_3 не встиг повідомити відповідача про перехід до нього права власності на земельну ділянку, та помер. Як стало відомо апелянту із отриманої позовної заяви по даній справі, право власності на спірну земельну ділянку стало належати позивачу ОСОБА_1 , яка відповідно до положень ч.3 статті 148-1 Земельного кодексу України, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї, зобов`язана була повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Повідомлення мало бути надіслане користувачу земельної ділянки рекомендованим листом, із повідомленням про вручення або вручене йому особисто під розписку. Апелянт стверджує, що позивач вирішила не виконувати ч.3 статті 148-1 Земельного кодексу України, та замість надання користувачу земельної ділянки встановленого законом повідомлення про набуття права власності на земельну ділянку, вирішила звернутись до суду. Як наслідок, у відповідача не було фактичної можливості і правових підстав здійснювати виплату орендної плати позивачу, і тільки отримавши позовну заяву, ТОВ Агрофірма Іванівка АГ дізналося про набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку із кадастровим номером :04:000:1416, площею 2,6797 га, та здійснило виплату орендної плати позивачу. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції був неодноразово повідомлений відповідачем про зазначені вище фактичні обставини, але при постановленні оскаржуваної ухвали суд виходив тільки із факту виплати орендної після пред`явлення позову, що є порушенням норм матеріального і процесуального права. За доводами апелянта, із матеріалів справи вбачається, що після відкриття провадження у справі, позивач звернулася до суду із заявою про закриття провадження у справі, у зв`язку із відсутністю предмета спору, мотивуючи її тим, що 18.12.2024 року було здійснено перерахування грошових коштів в сумі 9 233 грн. 35 коп. (призначення платежу - оплата оренди земельного паю), згідно договору оренди землі від 20.09.2016 року, що підтверджується платіжною інструкцією №2620, у зв`язку з чим, зникли підстави, з приводу яких позивач звернулась до суду за захистом порушеного права, і тому позивач не має наміру підтримувати заявлені позовні вимоги. Апелянт вказує, що фактичний зміст зазначеної заяви свідчить про відмову позивача від позову, внаслідок задоволення його відповідачем після пред`явлення позову, разом з тим, правовою підставою закриття провадження у справі позивач вказала відсутність предмета спору. За даних обставин, апелянт вважає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції не дослідив фактичні обставини, не врахував положення ч.3 статті 142 ЦПК України, у поєднанні із статтею 255 ЦПК України, і тому дійшов помилкового висновку, що закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору (пункт 2 ч.1 статті 255 ЦПК України) є, відповідно до ч.3 статті 142 ЦПК України, підставою для стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею судових витрат.

В частині прийняття відмови від позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Іванівка АГ про стягнення несплаченої орендної плати, та закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Іванівка АГ про стягнення несплаченої орендної плати, на підставі пункту 4 частини 1 статті 255 ЦПК України, ухвала суду першої інстанції від 18.02.2025 року, апелянтом не оскаржується.

Відповідно до приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18.02.2025 року - залишити без змін, та провести розподіл судових витрат за розгляд справи судом апеляційної інстанції, стягнувши з ТОВ Агрофірма Іванівка АГ на користь ОСОБА_1 11 000 грн., за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ТОВ Агрофірма Іванівка АГ - Лаврентьєв С.В. підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги. Проти вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з ТОВ Агрофірма Іванівка АГ на її користь 11 000 грн., в рахунок відшкодування витрат за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції заперечував, вважаючи незаконною ухвалу суду першої інстанції від 18.02.2025 року, у оскаржуваній апелянтом частині.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Дяченко К.О. просила апеляційну скаргу ТОВ Агрофірма Іванівка АГ залишити без задоволення, при цьому, ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18.02.2025 року - залишити без змін; підтримала вимогу ОСОБА_1 про стягнення із ТОВ Агрофірма Іванівка АГ на її користь 11 000 грн., в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду даної справи (а.с.124), не з`явилася. Інтереси позивача у судовому засіданні апеляційного суду представляла адвокат Дяченко К.О.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 18.02.2025 року, до початку розгляду справи по суті позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про відмову від позову (а.с.77-79), яка мотивована тим, що після пред`явлення позову відповідач сплатив заборгованість з орендної плати, і тому позивач не підтримує своїх позовних вимог. У даній заяві позивач просила прийняти відмову від позову, та закрити провадження у справі, на підставі п.4 ч.1 статті 255 ЦПК України, а також на підставі ч.3 статті 142 ЦПК України, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідачем на користь позивача ОСОБА_1 18.12.2024 року було здійснено перерахування грошових коштів в сумі 9 233,35 грн. (призначення платежу - оплата оренди земельного паю), згідно договору оренди землі від 20.09.2016 року, що підтверджується платіжною інструкцією №2620 (а.с.45), тобто, грошовий переказ було здійснено після звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду.

Як вбачається із ухвали суду першої інстанції від 18.02.2024 року, у оскаржуваній частині, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав, передбачених ч.3 статті 142 ЦПК України, для стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 понесених нею по справі судових витрат, оскільки позивач не підтримує позовні вимоги внаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову.

Із посиланням на приписи ч.1 статті 142 ЦПК України, суд першої інстанції визнав за необхідне повернути позивачу із державного бюджету 50% сплаченого нею при поданні позову судового збору, а саме, 605 грн. 60 коп., зазначивши при цьому, що оскільки позивач відмовилася від позову внаслідок задоволення її вимог відповідачем після пред`явлення позову, то інші 50% сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору, а саме, 605 грн. 60 коп., підлягають стягненню із відповідача на користь позивача ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд першої інстанції, надавши відповідну оцінку всім необхідним аспектам даної справи: ціна позову; складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, їх доцільність; час, витрачений на виконання відповідних робіт; значення справи для сторони, із врахуванням критеріїв співмірності, необхідності та достатності витрат, заперечень відповідача щодо заявленого розміру судових витрат, дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу заявлені позивачем у вищому розмірі, ніж це відповідає критерію справедливості. За даних обставин, суд першої інстанції вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ТОВ Агрофірма Іванівка АГ відносно того, що ухвала суду першої інстанції від 18.02.2025 року, у оскаржуваній частині, постановлена судом із порушенням норм матеріального та процесуального права, є необґрунтованою, у зв`язку із недоведеністю обставин, що мають значення для справи, та які суд першої інстанції визнав встановленими; та у зв`язку із невідповідністю висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи, не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції від 18.02.2025 року, у оскаржуваній частині, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги ТОВ Агрофірма Іванівка АГ зазначають, що судом першої інстанції не враховано та не досліджено наступні фактичні обставини, а саме, що 20.09.2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ Агрофірма Іванівка АГ було укладено договір оренди землі №135 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:1416, площею 2,6797 га, який був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 16884487. У 2022 році від сина ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відповідач дізнався про смерть ОСОБА_2 , при цьому, ОСОБА_3 не встиг повідомити відповідача про перехід до нього права власності на земельну ділянку, та помер. Як стало відомо апелянту із отриманої позовної заяви по даній справі, право власності на спірну земельну ділянку стало належати позивачу ОСОБА_1 , яка відповідно до положень ч.3 статті 148-1 Земельного кодексу України, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї, зобов`язана була повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Повідомлення мало бути надіслане користувачу земельної ділянки рекомендованим листом, із повідомленням про вручення або вручене йому особисто під розписку. Апелянт стверджує, що позивач вирішила не виконувати ч.3 статті 148-1 Земельного кодексу України, та замість надання користувачу земельної ділянки встановленого законом повідомлення про набуття права власності на земельну ділянку, вирішила звернутись до суду. Як наслідок, у відповідача не було фактичної можливості і правових підстав здійснювати виплату орендної плати позивачу, і тільки отримавши позовну заяву, ТОВ Агрофірма Іванівка АГ дізналося про набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку із кадастровим номером :04:000:1416, площею 2,6797 га, та здійснило виплату орендної плати позивачу. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції був неодноразово повідомлений відповідачем про зазначені вище фактичні обставини, але при постановленні оскаржуваної ухвали суд виходив тільки із факту виплати орендної після пред`явлення позову, що є порушенням норм матеріального і процесуального права. За доводами апелянта, із матеріалів справи вбачається, що після відкриття провадження у справі, позивач звернулася до суду із заявою про закриття провадження у справі, у зв`язку із відсутністю предмета спору, мотивуючи її тим, що 18.12.2024 року було здійснено перерахування грошових коштів в сумі 9 233 грн. 35 коп. (призначення платежу - оплата оренди земельного паю), згідно договору оренди землі від 20.09.2016 року, що підтверджується платіжною інструкцією №2620, у зв`язку з чим, зникли підстави, з приводу яких позивач звернулась до суду за захистом порушеного права, і тому позивач не має наміру підтримувати заявлені позовні вимоги. Апелянт вказує, що фактичний зміст зазначеної заяви свідчить про відмову позивача від позову, внаслідок задоволення його відповідачем після пред`явлення позову, разом з тим, правовою підставою закриття провадження у справі позивач вказала відсутність предмета спору. За даних обставин, апелянт вважає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції не дослідив фактичні обставини, не врахував положення ч.3 статті 142 ЦПК України, у поєднанні із статтею 255 ЦПК України, і тому дійшов помилкового висновку, що закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору (пункт 2 ч.1 статті 255 ЦПК України) є, відповідно до ч.3 статті 142 ЦПК України, підставою для стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею судових витрат.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції від 18.02.2025 року, у оскаржуваній частині, виходячи із наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 20.09.2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ Агрофірма Іванівка АГ було укладено договір оренди землі №135 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:1416, площею 2,6797 га (а.с.32-35), який був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер витягу: 136315867 (а.с.38-39). Після смерті ОСОБА_2 право власності на спірну земельну ділянку перейшло до її сина - ОСОБА_3 , а після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , до його дружини - позивача ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.04.2024 року (а.с.14).

Доводи апеляційної скарги вказують, що позивач ОСОБА_1 , відповідно до положень ч.3 статті 148-1 Земельного кодексу України, протягом одного місяця з дня набуття права власності на земельну ділянку, зобов`язана була повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Повідомлення мало бути надіслане користувачу земельної ділянки рекомендованим листом, із повідомленням про вручення або вручене йому особисто під розписку. Апелянт стверджує, що позивач вирішила не виконувати ч.3 статті 148-1 Земельного кодексу України, та замість надання користувачу земельної ділянки встановленого законом повідомлення про набуття права власності на земельну ділянку, вирішила звернутись до суду. За доводами апелянта, як наслідок, у відповідача не було фактичної можливості і правових підстав здійснювати виплату орендної плати позивачу, і тільки отримавши позовну заяву, ТОВ Агрофірма Іванівка АГ дізналося про набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку із кадастровим номером :04:000:1416, площею 2,6797 га, та здійснило виплату орендної плати позивачу.

Апеляційний суд вважає, що вказані вище доводи апеляційної скарги не свідчать про неправомірність висновку суду першої інстанції щодо наявності підстав, передбачених ч.3 статті 142 ЦПК України, для стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею по справі судових витрат, оскільки позивач ОСОБА_1 не підтримує позовні вимоги внаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт, вказуючи на те, що він не був обізнаний про перехід права власності на спірну земельну ділянку до позивача ОСОБА_1 , не надав при цьому суду належних та достатніх доказів, у розумінні приписів статей: 77, 80 ЦПК України, сплати орендної плати за 2022-2023 роки у встановлені договором оренди строки колишньому орендодавцю ОСОБА_2 або її сину - ОСОБА_3 після того, як дізнався від нього про смерть його матері. Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що сплата орендної плати за укладеним 20.09.2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ Агрофірма Іванівка АГ договором оренди землі №135 на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:1416, площею 2,6797 га, відбулася після пред`явлення ОСОБА_1 даного позову.

Згідно п.4 ч.1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Частиною 2 статті 255 ЦПК України передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Згідно приписів ч.1 статті 142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідно до ч.3 статті 142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом 04.11.2024 року, провадження у справі було відкрито 12.11.2024 року, та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27.12.2024 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті на 16.01.2025 року. 16.01.2025 року розгляд даної справи було відкладено на 05.02.2025 року. 05.02.2025 року розгляд даної справи відкладено на 18.02.2025 року.

18.12.2024 року відповідачем було здійснено перерахування грошових коштів позивачу ОСОБА_1 в сумі 9 223,35 грн. (призначення платежу - оплата оренди земельного паю), згідно договору оренди землі від 20.09.2016 року, що підтверджується платіжною інструкцією №2620 (а.с.45), тобто, грошовий переказ було здійснено після звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду, та після отримання відповідачем копії її позовної заяви.

На підставі вищезазначених фактичних обставин справи, які є документально підтвердженими, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем сплачено позивачу оренду плату за 2022-2023 роки за договором оренди землі №135 від 20.09.2016 року вже після пред`явлення даного позову до суду, і тому позивач, відповідно до приписів ч.3 статті 142 ЦПК України, має право на відшкодування понесених нею у справі судових витрат.

За доводами апелянта, із матеріалів справи вбачається, що після відкриття провадження у справі, позивач звернулася до суду із заявою про закриття провадження у справі, у зв`язку із відсутністю предмета спору, мотивуючи її тим, що 18.12.2024 року було здійснено перерахування грошових коштів в сумі 9 233 грн. 35 коп. (призначення платежу - оплата оренди земельного паю), згідно договору оренди землі від 20.09.2016 року, що підтверджується платіжною інструкцією №2620, у зв`язку з чим, зникли підстави, з приводу яких позивач звернулась до суду за захистом порушеного права, і тому позивач не має наміру підтримувати заявлені позовні вимоги. Апелянт вказує, що фактичний зміст зазначеної заяви свідчить про відмову позивача від позову, внаслідок задоволення його відповідачем після пред`явлення позову, разом з тим, правовою підставою закриття провадження у справі позивач вказала відсутність предмета спору. За даних обставин, апелянт вважає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції не дослідив фактичні обставини, не врахував положення ч.3 статті 142 ЦПК України, у поєднанні із статтею 255 ЦПК України, і тому дійшов помилкового висновку, що закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору (пункт 2 ч.1 статті 255 ЦПК України) є, відповідно до ч.3 статті 142 ЦПК України, підставою для стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею судових витрат.

Апеляційний суд вважає, що вказані вище доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції від 18.02.2025 року, у оскаржуваній частині, виходячи із наступного.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року у справі №917/1739/17, провадження №12-161гс19, сформульовано правовий висновок про те, що суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постанові від 15.11.2023 року у справі №522/3680/22, провадження №61-12919св23, Верховний Суд роз`яснив, що логічно-граматичне тлумачення словосполучення відсутність предмета спору, у контексті п.2 ч.1 статті 255 ЦПК України, дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто, не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування.

Статтею 255 ЦПК України визначені підстави закриття провадження у справі, зокрема, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: відсутній предмет спору (пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України); позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом (пункт 4 частини першої статті 255 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, 18.02.2025 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про відмову від позову (а.с.77-79), в якій зазначала, що користуючись правом, передбаченим п.1 ч.2 статті 49 ЦПК України вона відмовляється від позову, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі п.4 ч.1 статті 255 ЦПК України. Мотивами відмови від позову ОСОБА_1 зазначає те, що після подання позову відповідач сплатив орендну плату за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :04:000:1416, і тому позивач не підтримує своїх позовних вимог, просить прийняти відмову від позову та закрити провадження у справі на підставі п.4 ч.1 статті 255 ЦПК України, а також на підставі ч.3 статті 142 ЦПК України, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, у вказаній заяві позивач не вказувала, як на підставу відмови від позову, на відсутність предмета спору, а зазначала, що не підтримує своїх позовних вимог внаслідок задоволення її відповідачем після пред`явлення позову. Тобто, ОСОБА_1 не помилилася в правовій кваліфікації факту сплати їй відповідачем орендної плати після пред`явлення позову. Навіть якщо б позивач помилилася в правовій кваліфікації даного факту, і вказала б у заяві про відмову від позову на відсутність предмета спору, суд першої інстанції, згідно із принципом jura novit curia (суд знає закони) мав вірно кваліфікувати такі дії відповідача, як задоволення позовних вимог відповідачем після пред`явлення позову, що відповідно до ч. 3 статті 142 ЦПК України, є підставою для присудження на користь позивача, за його заявою, стягнення понесених ним у справі судових витрат із відповідача.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Іванівка АГ підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18.02.2025 року, у оскаржуваній частині, підлягає залишенню без змін.

В силу приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, у неоскаржуваній апелянтом частині, ухвала Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18.02.2025 року, апеляційним судом не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу (а.с.126-129), позивач ОСОБА_1 просила провести розподіл судових витрат за розгляд справи судом апеляційної інстанції, стягнувши з ТОВ Агрофірма Іванівка АГ на її користь 11 000 грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат за надання професійної правничої допомоги.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Дяченко К.О. підтримала вимогу ОСОБА_1 про стягнення із ТОВ Агрофірма Іванівка АГ на її користь 11 000 грн., в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ТОВ Агрофірма Іванівка АГ - Лаврентьєв С.В. заперечував проти задоволення вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з ТОВ Агрофірма Іванівка АГ на її користь 11 000 грн., в рахунок відшкодування витрат за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції, вважаючи незаконною ухвалу суду першої інстанції від 18.02.2025 року, у оскаржуваній апелянтом частині.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів ч.1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України регламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із положеннями ч.8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі наведеного, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до пунктів: 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей: 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді слідує, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі, і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).

Суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений ч.8 статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21).

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі №760/11145/18 зауважено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду вказувала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (п.268).

Як вбачається із матеріалів справи, інтереси позивача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції представляла адвокат Дяченко К.О. на підставі: договору про надання правової допомоги від 01.03.2025 року (а.с.130-130, зворот); ордеру на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 адвокатом Дяченко К.О. від 17.03.2025 року, серії СВ №1120413 (а.с.133); копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Дяченко К.О. від 08.07.2022 року, серії ЧН №001159 (а.с.88).

У відзиві на апеляційну скаргу (а.с.126-129) позивач ОСОБА_1 просила вирішити питання про розподіл судових витрат за розгляд даної справи судом апеляційної інстанції, та стягнути із ТОВ Агрофірма Іванівка АГ на її користь 11 000 грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції. До відзиву на апеляційну скаргу позивачем ОСОБА_1 було додано: договір про надання правової допомоги від 01.03.2025 року, укладений позивачем ОСОБА_1 із Адвокатським бюро Катерини Дяченко, в особі керуючого бюро адвоката Дяченко К.О., щодо надання ОСОБА_1 правової допомоги у даній справі (а.с.130-130,зворот); ордер на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 адвокатом Дяченко К.О. від 17.03.2025 року, серії СВ №1120413 (а.с.133); додаткову угоду №1 від 01.03.2025 року до договору про надання правової допомоги від 01.03.2025 року (а.с.131), яка визначає вартість, перелік та порядок оплати юридичних послуг (гонорару), відповідно до якої передбачено надання таких послуг: ознайомлення з апеляційною скаргою у справі №748/4658/24 та надання юридичної консультації - вартість 3 000 грн., написання проекту відзиву на апеляційну скаргу - вартість 5 000 грн., представництво інтересів позивача у суді апеляційної інстанції по справі №748/4658/24 - вартість 3 000 грн. Сторони у п.3.1. даної додаткової угоди визначили, що оплата послуг з представництва інтересів у суді апеляційної інстанції здійснюється протягом 30 днів від дня винесення/проголошення рішення суду по справі №748/4658/24 в суді апеляційної інстанції. Із акту від 17.03.2025 року прийому-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 01.03.2025 року (а.с.132), вбачається, що позивачу ОСОБА_1 адвокатом Дяченко К.О. були надані наступні послуги з надання правничої допомоги: ознайомлення з апеляційною скаргою у справі №748/4658/24 та надання юридичної консультації - вартість 3 000 грн., написання проекту відзиву на апеляційну скаргу - вартість 5 000 грн.; загальна вартість наданих послуг - 8 000 грн.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Дяченко К.О. приймала участь у судовому засіданні апеляційного суду, яке відбулося 28.04.2025 року, в ході апеляційного перегляду даної справи. Згідно додаткової угоди №1 від 01.03.2025 року до договору про надання правової допомоги від 01.03.2025 року, вартість послуги з представництва інтересів позивача у суді апеляційної інстанції по справі №748/4658/24 складає 3 000 грн.

Необхідно зазначити, що склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеного у постанові від 03.10.2019 року у справі №922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

У постанові Верховного Суду від 31.05.2025 року у справі №758/5917/21, провадження №61-1515св24, з приводу питання розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив наступне: … Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18). Суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання … Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21). Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність. У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі №760/11145/18 зауважено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Велика Палата Верховного Суду вказувала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Приймаючи до уваги наведені вище норми Закону, які регламентують дані правовідносини, законодавчо встановлені критерії відшкодування понесених стороною спору судових витрат на професійну правничу допомогу, дослідивши матеріали справи, а також виходячи із критерію реальності адвокатських послуг, а саме, визначення їх дійсності та необхідності, конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку, що стягненню із відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Іванівка АГ на користь позивача ОСОБА_1 підлягає 3 000 грн., в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. При цьому, необхідно зазначити, що при визначенні вказаного розміру відшкодування позивачу ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд виходить із засад виваженості, обґрунтованості, розумності, співмірності та справедливості, а також враховує складність справи, предмет спору, суть спору, обсяг фактично наданих послуг та виконаних робіт.

Керуючись статтями: 137, 141, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Іванівка АГ - залишити без задоволення.

Ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18 лютого 2025 року, у оскаржуваній частині, залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Іванівка АГ на користь ОСОБА_1 3 000 (три тисячі) грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 05.05.2025 року.

Головуючий: Судді: