АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2025 року

м. Чернівці

справа № 723/2680/24

провадження № 22-ц/822/337/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Половінкіної Н. Ю., Лисака І. Н.

секретар Скулеба А. І.

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ»

відповідач ОСОБА_1

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 лютого 2025 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Яківчик І. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 .

Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором від 01 липня 2023 року № 6706396 у сумі 71 720 гривень, з яких: 16 000 гривень - тіло кредиту; 53 720 гривень - проценти за користування кредитом; 2 000 - заборгованість за комісією.

Позов обґрунтований тим, що 01 липня 2023 року між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 6706396. Вказаний договір укладено в електронній формі.

Перед тим як погоджувати заявку на кредитування ТОВ «МІЛОАН» перевірило особисті дані відповідача, а також зазначену ним в договорі платіжну картку.

Кредитний договір між сторонами не був би укладений без отримання відповідачем листа на адресу його електронної пошти та відповідного смс-повідомлення, а також без здійснення входу на сайт ТОВ «МІЛОАН» за допомогою логіна і паролю особистого кабінету клієнта, а тому укладення спірного кредитного договору відповідало внутрішній волі ОСОБА_1 .

Сторонами в передбаченому законом порядку було узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача на укладення такого електронного договору шляхом його підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

26 грудня 2023 року ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» уклали договір факторингу № 26122023, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до ряду осіб, в тому числі і до відповідача ОСОБА_1 на загальну суму 71 720 гривень.

Всупереч умовам вищезазначеного кредитного договору, відповідач не виконала свого зобов`язання та заборгованість не погасив ні перед первісним кредитором - ТОВ «МІЛОАН», ні перед позивачем - ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Вказує, що після переходу права вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» будь-яких нарахувань за кредитним договором не здійснювало.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 лютого 2025 року позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором від 01 липня 2023 року № 6706396 у сумі 71 720 гривень, з яких 16 000 гривень - тіло кредиту; 53 720 - проценти за користування кредитом; 2 000 - заборгованість за комісією.

Рішення суду мотивоване тим, що кредитний договір від 01 липня 2023 року № 6706396 укладений в електронній формі, оскільки відповідач добровільно, керуючись своїм внутрішнім волевиявленням, підписала вищезазначений кредитний договір, а також інші документи, що є додатками до вказаного договору, шляхом накладення свого електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

З наданих сторонами та безпосередньо досліджених доказів установлено, що ОСОБА_1 отримав кредитні кошти за договором у сумі 20 000 гривень, тобто кредитодавець ТОВ «МІЛОАН» належним чином виконало свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором.

Відповідач порушив умови кредитного договору від 01 липня 2023 року № 6706396, у зв`язку з чим сума заборгованості за договором становить 71 720 гривень, з яких: 16 000 гривень - тіло кредиту; 53 720 - проценти за користування кредитом; 2 000 - заборгованість за комісією, що підтверджено належними та допустимими доказами.

Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що до позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ», в передбаченому законом порядку, перейшло право вимоги первісного кредитора - ТОВ «МІЛОАН» до відповідача ОСОБА_1 , а тому позивач має право на звернення до суду із зазначеним позовом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ТОВ «ФК «ЄАПБ» відмовити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційні скарги

ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення від 03 лютого 2025 року з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції визнав встановленим факт укладення кредитного договору від 01 липня 2023 року № 6706396 за відсутності належних та допустимих доказів його укладення. Висновки суду базуються на припущеннях.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту надання відповідачу грошових коштів (кредиту) за кредитним договором та факту користування ними.

Наявні в матеріалах справи платіжне доручення № 10421878 та розрахунок заборгованості за договором від 01 липня 2023 року є неналежними та недопустимими доказами, оскільки не містять обов`язкових реквізитів, а саме печатки та підпису посадових осіб, а також подані з порушенням процесуального порядку та строків їх подачі.

Стверджує, що відповідачу від ТОВ «МІЛОАН» не надходило жодних грошових коштів за договором від 01 липня 2023 року № 6706396.

Також суд першої інстанції належним чином не перевірив наявність у позивача права вимоги за вищевказаним договором.

Розрахунок заборгованості за відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Окрім цього вказує на те, що судом першої інстанції помилково не враховано ту обставину, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України і в силу пункту 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» останній звільнений від сплати процентів за користування кредитом.

Також судом першої інстанції безпідставно стягнуто з відповідача заборгованість за комісією за надання кредиту у розмірі 2 000 гривень, оскільки умови договору, які її встановлюють, є нікчемними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

01 липня 2023 року між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 6706396 на умовах повернення кредиту в кінці його строку, за яким відповідач отримав кредит в розмірі 20 000 гривень (а. с. 5-10).

Згідно з пунктами 1.3-1.4 договору кредит надається загальним строком на 105 днів з 01 липня 2023 року (дата надання кредиту) і складається з пільгового (до 16 липня 2023 року) та поточного періодів (з дня наступного за днем закінчення пільгового періоду до 14 жовтня 2023 року).

За змістом пунктів 1.5-1.6 договору тип процентної ставки - фіксований, стандартна процентна ставка становить 3% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, пільгова процентна ставка - 1,5%.

Комісія за надання кредиту становить 2 000 гривень та нараховується за ставкою 10% від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту.

Відповідно до пункту 2.1 договору кредит у сумі 20 000 гривень підлягає перерахунку безготівково на рахунок позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № 473121*48.

Кредитний договір від 01 липня 2023 року № 6706396 та додатки до нього (паспорт споживчого кредиту, заява на отримання кредиту) підписано сторонами в електронній формі, зокрема ОСОБА_1 - одноразовим ідентифікатором L46260 (а. с. 5).

Згідно з розрахунку заборгованості за кредитним договором від 01 липня 2023 року № 6706396, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 складає 71 720 гривень, з яких: 16 000 гривень - тіло кредиту; 53 720 гривень - проценти за користування кредитом; 2 000 - заборгованість за комісією.

26 грудня 2023 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 26122023, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор) зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «МІЛОАН» (клієнта), а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту (а. с. 13-14).

Відповідно до пункту 1.2 вказаного договору перехід від клієнта до фактора права вимоги відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників.

Згідно з актом приймання-передачі до договору факторингу від 26 грудня 2023 року № 26122023 ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» склали цей акт про те, що на виконання пункту 1.2 договору факторингу, клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників клієнта, що складений за формою згідно із додатком № 1 до договору та документи підтверджуючі право клієнта (а. с. 15).

Відповідно до витягу з реєстру боржників за кредитними договорами, укладеними між боржниками та ТОВ «МІЛОАН», до договору факторингу від 26 грудня 2023 року № 26122023, до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право вимоги за кредитним договором від 01 липня 2023 року № 6706396 на загальну суму 71 720 гривень (а. с. 16).

Згідно з копією довідки Військової частини НОМЕР_1 від 14 серпня 2024 року № 1507/1282 молодший лейтенант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 01 березня 2022 року.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) звернув увагу на те, що невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення.

Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні.

Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним.

Він вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, які визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів за користування кредитними коштами.

Частиною другою, третьою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Щодо укладення кредитного договору від 01 липня 2023 року

№ 6706396 в електронному вигляді

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII (далі - Закон № 675-VIII)

Згідно з пунктами 6, 12 частини першої статті 3 Закону № 675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону № 675-VIII).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону № 675-VIII визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається, встановлено, що:

- кредитний договір від 01 липня 2023 року № 6706396 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 підписано останнім одноразовим ідентифікатором L46260, який було надіслано на номер відповідача НОМЕР_2 ;

- у договорі зазначені всі дані про особу ОСОБА_1 необхідні для його ідентифікації: реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспортні дані, офіційно зареєстроване місце проживання, номер мобільного телефону.

Відповідач через особистий кабінет на веб-сайті кредитодавця подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, після чого позикодавець надіслав за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону НОМЕР_2 (міститься в реквізитах договору) одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використав для підтвердження підписання кредитного договору.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги про неукладеність кредитного договору та неознайомлення відповідачки з його умовами, оскільки без здійснення вказаних дій останньою кредитний договір не був би укладений сторонами, а тому цей правочин відповідно до Закону № 675-VIII вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведених у постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066 св 23).

Також відповідачем не надано належних доказів укладення договору від його імені іншою особою за відсутності його волевиявлення.

Щодо виконання кредитодавцем обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів

Колегія суддів виходить із того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Зазначене узгоджується із висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 675-VIII розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.

Згідно з частиною 3 статті 13 Закону № 675-VIII продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», згідно з якою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Як вбачається з умов кредитного договору від 01 липня 2023 року

№ 6706396, зокрема пункту 2.1 договору кредит у сумі 20 000 гривень підлягає перерахунку безготівково на рахунок позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № 473121*48.

На підтвердження перерахунку позичальнику кредитних коштів, здійснення відповідачем часткового погашення заборгованості за кредитним договором, а також переходу до позивача права вимоги за зазначеним зобов`язанням, ТОВ «ФК «ЄАПБ» надало до суду письмові документи, зокрема: копію кредитного договору від 01 липня 2023 року № 6706396, копію договору факторингу від 26 грудня 2023 року № 26122023, копію акту приймання-передачі № 1 до договору факторингу від 26 грудня 2023 року № 26122023, витягу з реєстру боржників від 14 червня 2024 року № 1, платіжне доручення від 01 липня 2023 року № 104218578, розрахунок заборгованості.

Колегія суддів на підставі аналізу вищевказаних доказів приходить до висновку, що вказані докази як окремо, так і в своїй сукупності не доводять факту перерахунку ОСОБА_1 кредитних коштів у сумі 20 000 гривень з огляду на наступне.

Постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року № 163 затверджено Інструкцію про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг (далі - Інструкція № 163).

Відповідно до пункт 2 розділу I Інструкції № 163 ця інструкція визначає:

1) порядок ініціювання платіжних операцій з рахунків користувачів платіжних послуг (далі - користувач), що відкриті в надавачів платіжних послуг з обслуговування рахунку (далі - надавач платіжних послуг);

2) обов`язкові реквізити платіжної інструкції, на підставі якої ініціюється платіжна операція з рахунку користувача, та вимоги щодо їх заповнення;

3) порядок виконання надавачами платіжних послуг кредитового переказу коштів, дебетового переказу коштів за згодою платника та дебетового переказу коштів без згоди платника;

4) порядок виконання надавачами платіжних послуг заходів щодо арешту коштів на рахунках користувачів;

5) особливості виконання надавачами платіжних послуг миттєвого кредитового переказу.

У додатку Інструкції № 163 містяться указівки щодо особливостей заповнення реквізитів платіжної інструкції, оформленої в паперовій або електронній формі, та зокрема передбачено, що платіжна інструкція засвідчується підписом(ами) [власноручним(ими)/електронним(ими)] відповідальної(их) особи(іб) платника, яка(і) має(ють) право розпоряджатися рахунком, або кодом автентифікації. Електронний підпис створюється відповідно до вимог, установлених Положенням про використання електронного підпису та електронної печатки, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 20 грудня 2023 року № 172 (далі - Положення № 172).

З дослідженої судом апеляційної інстанції наявного в матеріалах справи платіжного доручення від 01 липня 2023 року № 104218578 (а. с. 69) встановлено, що у графі платник зазначено - ТОВ «МІЛОАН», отримувач - ОСОБА_1 , сума платежу - 20 000 гривень, призначення платежу - кошти згідно договору № 6706396.

Разом з цим встановлено, що вказане платіжне доручення не містить жодного підпису відповідальної особи платника, а також будь-якого підтвердження виконання платіжного доручення платника.

Умовами договору факторингу від 26 грудня 2023 року № 26122023 передбачено, що документація - це оригінали документів, що стосуються заборгованостей окремих боржників, які підтверджують дійсність та наявність права грошових вимог клієнта до боржників по заборгованостям, а також є необхідними для пред`явлення вимоги до боржника щодо погашення заборгованості.

Серед переліку документів, які підтверджують дійсність та наявність права вимоги ТОВ «МІЛОАН» зазначено зокрема платіжне доручення, яке підтверджує перерахування коштів на рахунок, вказаний боржником.

Отже, відповідно до умов договору факторингу від 26 грудня 2023 року № 26122023 ТОВ «ФК «ЄАПБ» підлягав передачі саме оригінал платіжного доручення від 01 липня 2023 року № 104218578.

З урахуванням викладеного саме оригінал платіжного доручення від 01 липня 2023 року № 104218578 є належним доказом перерахунку коштів ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції помилково не звернув уваги на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження надання ОСОБА_1 кредитних коштів за кредитним договором від 01 липня 2023 року.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази надання ТОВ «МІЛОАН» або іншою особою коштів на виконання вказаного кредитного договору.

Наявні в матеріалах справи розрахунки заборгованості за цим кредитним договором складені самим кредитодавцем, а тому не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки інформація у таких доказах повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони.

Верховний Суд у постановах від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 звернув увагу на те, що питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

За таких обставин позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставину переказу кредитних коштів відповідачу на його рахунок за кредитним договором від 01 липня 2023 року, а отже й дійсність його вимоги.

Колегія суддів звертає увагу на те, що законодавцем передбачено можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов`язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво), так і можливість відступлення прав лише у певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво). Оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що «ніхто не може передати більше прав, ніж має сам».

Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, тому підлягає з`ясуванню обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18 зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Обов`язком позивача, який стверджує про надання відповідачу безготівкових кредитних коштів первісними кредиторами за кредитними договорами, у яких він набув право вимоги, є надання доказів, що підтверджують зарахування позичальнику таких коштів, а у разі неможливості самостійно подати такий доказ - право на обґрунтування такої неможливості та заявлення клопотання про витребування доказів судом.

У справі, що переглядається, позивач у позовній заяві вказував про те, що на виконання кредитних договорів кредитні кошти були надані позичальнику первісним кредитором у безготівковій формі, проте первинних облікових бухгалтерських документів до суду першої інстанції не надав, про здійснення ним досудових заходів забезпечення доказів не вказував, клопотання про витребування таких доказів не подавав, хоч і не був позбавлений права заявити відповідне клопотання під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Отже, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування у позичальника заборгованості за кредитним договором від 01 липня 2023 року, оскільки не надано доказів перерахування коштів на належний відповідачу картковий рахунок № НОМЕР_3 .

На вказане, суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит від 01 липня 2023 року № 6706396.

Відповідно до частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У ході розгляду справи у суді першої відповідачем неодноразово наголошувалося на відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів перерахування йому кредитних коштів. Така позиція відповідача була однозначною та послідовною.

Позивач за відсутності у нього оригіналу платіжного доручення від 01 липня 2023 року № 104218578 та можливості його отримання у первісного кредитора ТОВ «МІЛОАН», проте відомих йому реквізитів цього платіжного доручення та дати платежу, не був позбавлений можливості заявити клопотання про витребування судом виписки по банківському рахунку відповідача, проте не скористався таким правом.

Зазначене відповідає висновку Верховного Суду, наведеному у постанові 18 грудня 2024 року у справі № 522/17681/16-ц (провадження № 61-10264св24) відповідно до якого, виписка з рахунку особи є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.

За таких обставин позивач розпорядився своїми процесуальними правами на власний розсуд, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості збирати докази з власної ініціативи.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції відповідно до приписів частини першої статті 367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням фактичних обставин справи позивач не довів обставини, якими він обґрунтовує порушення своїх прав, що є його процесуальним обов`язком в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 03 лютого 2025 року ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI) встановлено судовий збір за подання до суду:

- позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивачем заявлено вимогу майнового характеру у сумі 71 720 гривень. 1,5% від ціни позову складає 1 075 гривень 80 копійок (71 720,00 х 1,5%).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 1 січня 2024 року - 3 028 гривень.

За подання позовної заяви підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3 028 гривень.

Судовий збір у вказаному розмірі сплачений ТОВ «ФК «ЄАПБ», що підтверджується платіжною інструкцією від 14 червня 2024 року № 72361 (а. с. 1).

Підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

За подання відповідачем апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у сумі 4 542 гривні (3 028,00 х 150%).

Судовий збір у вказаному розмірі сплачений ОСОБА_1 , що підтверджується платіжною інструкцією від 10 березня 2025 року № 0.0..1.

Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про відмову у позові ТОВ «ФК «ЄАПБ».

З урахуванням наведеного, з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у сумі 4 542 гривні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 01 травня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді: Наталія Половінкіна

Ігор ЛИСАК