Провадження № 22-ц/811/3708/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

позивачки ОСОБА_1

і її представника адвоката Маланюка М.М.;

адвоката Глинської-Кривонос С.О.

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 листопада 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, у кінцевій редакції позовних вимог якого просила визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя, що становить суму у розмірі 526 178 грн. 98 коп. та з врахуванням інтересів дитини стягнути з відповідача в її користь 626 178 грн. 98 коп., а також судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що позивачка з 27.05.2017 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 і який рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18.02.2021 року було розірвано. Син ОСОБА_3 залишився проживати з позивачкою.

Зазначалося, що після одруження сторони стали проживали разом в квартирі відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , де вони проживали до 11.04.2019 pоку.

За час спільного подружнього життя сторони придбали:

-у липні 2017 року автомобіль марки «Шкода Октавіа», вартість якого 165 000 грн.;

-місце для зберігання автотранспорту № 58 в будинку по АДРЕСА_2 , загальною площею 12,5 кв.м., вартість якого 372 485 грн. 62 коп.;

-нежитлове приміщення № 5 по вул. Лінкольна, 6-б, вартість якого 514 872 грн. 34 коп.

Загальна вартість вищезгаданого майна становить1 052 357 грн. 96 коп., а відтак частка позивачки (1/2 від 1 052 357 грн. 96 коп.), становить 526 178 грн. 98 коп.

Крім того, з урахуванням інтересів малолітнього і хворобливого сина, позивачка претендує на збільшення цієї суми на 100 000 грн., таким чином остаточна сума, на яку претендує позивачка, становить 626 178 грн. 98 коп.

Крім того, зазначалося, що паркомісце для автомобіля прив`язане до квартири, власником якої є відповідач, а нежитлове приміщення № 5 вартістю 514 872 грн. 34 коп. відповідач повернув продавцю, тому вона претендує на грошову компенсацію (том 1, а.с. 2-3, 213-214; том 2, а.с. 14-15).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 06 листопада 2024 року позов частково задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя, яке складається з паркомісця, що в грошовому еквіваленті становить суму у розмірі 372 485 грн. 62 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 :

-15 145 грн. 60 коп. за проведення будівельнотехнічної експертизи;

-12 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

-3 700 грн. 00 коп. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (том 2, а.с. 54-62).

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 25 листопада 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 186 242 грн. 81 коп. грошової компенсації паркомісця (том 2, а.с. 69-70).

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 листопада 2024 року оскаржила позивачка ОСОБА_1 .

Апелянт просить оскаржуване рішення «скасувати частково … і ухвалити в цій частині нове рішення», яким стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину вартості автомобіля «Шкода Октавія» в сумі 82 500 грн. та 1/2 частину вартості нежитлового приміщення № 5 по вул. Лінкольна, 6-б у місті Львові в сумі 248 425 грн. 91 коп., а також 6 220 грн. 34 коп. судового збору та 31 000 грн. витрат на правничу допомогу, покликається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (том 2, а.с. 72-76).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки і її представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного рішення, суд відмовив позивачці у задоволення її позовної вимоги про збільшення її частки у спільному майні подружжя додатково на 100 000 грн. «з урахуванням інтересів малолітнього і хворобливого сина».

Як вбачається з доводів апеляційної скарги (зокрема наведених у ній вимог), оскаржуване рішення у вищезгаданій частині апелянтом не оскаржується, а відтак у цій частині судом апеляційної інстанції і не переглядається.

Так само, як ніким з учасників справи не оспорюються ухвалені по справі судові рішення в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину паркомісця та стягнення з відповідача на її користь 186 242 грн. 81 коп. грошової компенсації за цю частину паркомісця, а також стягнення з відповідача на користь позивачки 15 145 грн. 60 коп. за проведення будівельнотехнічної експертизи, а відтак і у цій частині судові рішення не переглядаються.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, лише часткове задоволення позовних вимог суд мотивував тим, що (зокрема) сторона позивача документально не підтвердила вартість автомобіля «Шкода Октавія» у розмірі саме 165 000 грн.

Оспорюючи рішення суду у вищезгаданій частині апелянт в доводах апеляційної скарги посилається на те, що «суд не взяв до уваги, що відповідач зі свого боку ніяк не заперечив цієї суми».

В той же час, подані відповідачем до суду Письмові пояснення (фактично відзив на позовну заяву) не містять визнання вартості автомобіля «Шкода Октавія» у розмірі саме 165 000 грн., а саме на позивача (який і заявив вимогу про стягнення грошової компенсації) покладено обов`язок обґрунтувати розмір цієї позовної вимоги належними та допустимими доказами.

Крім цього, на твердження самого апелянта (позивачки), автомобіль «Шкода Октавія» було куплено за 165 000 грн. у липні 2017 року, а уточненні позовні вимоги подано до суду у червні 2024 року (том 2, а.с. 14-15), тобто через майже 7 (сім) років, що безумовно знайшло своє відображення у ринковій вартості цього автомобіля.

За вищенаведених обставин в їх сукупності доводи апеляційної скарги в частині автомобіля «Шкода Октавія» до уваги прийматися не можуть, оскільки суд першої інстанції правомірно відмовив у позовних вимогах стосовно цього автомобіля за їх недоведеністю.

Як також вбачається з оскаржуваного рішення, лише часткове задоволення позовних вимог суд мотивував також і тим, що спірне нежитлове приміщення АДРЕСА_3 «хоча і було придбане під час перебування сторін у шлюбі, проте кошти за яке було повернуто відповідачеві під час перебування сторін у шлюбі, які на переконання суду залишилися у сім`ї, та використовувалися кожним із подружжя за власним бажанням та потребами, зважаючи на їх спільний побут та ведення спільного домашнього господарства».

Колегія суддів вважає, що в частині вищезгаданого спірного нежитлового приміщення суд не в повній мірі дослідив обставини справи, а відтак в цій частині висновки суду не відповідають матеріалам справи та фактичним обставинам, виходячи з наступного.

Матеріалами справи стверджується та визнається всіма учасниками справи те, що спірні нежитлові приміщення відповідачем були купленими 29 листопада 2017 року (том 1, а.с. 16), тобто під час перебування сторін у шлюбі.

Як вбачається зі змісту Письмових пояснень самого відповідача, шлюбні стосунки сторони припинили 11 квітня 2019 року і більше їх не поновлювали (том 1 а.с. 218-219).

Фактичний договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень (у формі «Додаткової угоди № 4 до Договору № ІІ/05 купівлі-продажу майнових прав на нежитлові приміщення від 29 листопада 2017 року») відповідач уклав 23 вересня 2019 року, тобто через, більш як 5 місяців після припинення між сторонами шлюбних стосунків.

За змістом пункту 2 вищезгаданої «Додаткової угоди № 4», ОСОБА_2 (відповідач) мав отримати кошти у розмірі 496 851 грн. 81 коп. за спірне нежитлове приміщення протягом 30 робочих днів з моменту підписання цієї додаткової угоди, але у будь якому випадку не пізніше 05 листопада 2019 року включно (том 1, а.с. 17).

Тобто, як вбачається з наведеного, висновки суду про те, що вищезгадані кошти «на переконання суду залишилися у сім`ї, та використовувалися кожним із подружжя за власним бажанням та потребами, зважаючи на їх спільний побут та ведення спільного домашнього господарства», не відповідають фактичним обставинам справи, а тому в цій частині оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про стягнення з відповідача на користь позивачки 1/2 частини отриманих відповідачем за спірне нежитлове приміщення коштів у розмірі 248 425 грн. 90 коп. (1/2 від 496 851 грн. 81 коп.).

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору є поділ майна подружжя.

Позивачка в кінцевій редакції позовних вимог претендувала на 626 178 грн. 98 коп. грошової компенсації, що і є ціною позову.

1 відсоток від 626 178 грн. 98 коп. (ціни позову) становить 6 261 грн. 79 коп., які позивачкою і було сплачено (том 1, а.с. 1, 214; том 2, а.с. 13).

За подачу апеляційної скарги позивачкою сплачено 9 330 грн. 60 коп. (том 2, а.с. 77).

6 261 грн. 79 коп. + 9 330 грн. 60 коп. = 15 592 грн. 39 коп.

За підсумками апеляційного розгляду справи суд прийшов до висновку про те, що з відповідача підлягає до стягнення на користь позивачки 434 668 грн. 71 коп.:

-186 242 грн. 81 коп. грошової компенсації за паркомісце (згідно додаткового рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 25 листопада 2024 року; том 2, а.с. 69-70);

-248 425 грн. 90 коп. грошової компенсації за нежитлове приміщення № 5 по вул. Лінкольна, 6-б у місті Львова,

що становить 69,42 % від ціни позову.

69,42 % від 15 592 грн. 39 коп. (сума сплаченого позивачкою судового збору) = 10 824 грн. 24 коп., які і підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки.

ЦПК України встановлено, що:

- судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, і що витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (частини 1 та 3 статті 133);

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору пронадання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 1-3 статті 137);

- розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137).

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення у додатковій постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18.

Статтею 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (частина 1), і що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (частина 2).

Пунктом 9 частини 3 статті 175 ЦПК України також встановлено, що позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 і в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковою для судів першої та апеляційної інстанцій.

Матеріалами справи стверджується наступне.

Позов не містить попереднього (орієнтовного) розрахунку суми таких судових витрат, як надання професійної правничої допомоги, які позивачка понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Наявний у матеріалах справи Договір про надання правничої (правової) допомоги від 03.12.2021 року було подано до суду лише після 26 вересня 2024 року (том 2, а.с.38-39), тобто - через більш, ніж 33 місяці після його укладення, що унеможливило подання стороною відповідача до суду своїх аргументованих клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, або навести свої доводи щодо неспівмірності цих витрат у сторони позивача (частини 5 та 6 статті 137 ЦПК України).

В той же час, відповідач стягнення з нього 12 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу не оскаржував.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що в частині витрат на професійну правничу допомогу доводи апеляційної скарги не можуть прийматися до уваги і в цій частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 листопада 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 стосовно нежитлового приміщення АДРЕСА_3 скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 248 425 (двісті сорок вісім тисяч чотириста двадцять п`ять) грн. 90 коп. грошової компенсації за відчужене ОСОБА_2 згідно «Додаткової угоди № 4 до Договору № ІІ/05 купівлі-продажу майнових прав на нежитлові приміщення від 29 листопада 2017 року» від 23 вересня 2019 року нежитлове приміщення АДРЕСА_3 .

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 листопада 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 700 грн. судового збору скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 824 (десять тисяч вісімсот двадцять чотири) грн. 24 коп. сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 30 квітня 2025 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.