Провадження № 22-ц/801/890/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 рокуСправа № 127/25415/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф»

на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 05 лютого 2025 року та на додаткове рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту,

Рішення та додаткове рішення ухвалив суддя Олексієнко О. Ю.

Рішення ухвалено без повідомлення (виклику) сторін у м. Іллінці

Дата складення повного тексту рішення 05 лютого 2025 року

Додаткове рішення ухвалено за відсутності сторін у м. Іллінці

Дата складення повного тексту рішення 17 лютого 2025 року,

Встановив:

31 липня 2024 року ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 07 січня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» був укладений кредитний договір № 416944, згідно з умовами якого відповідач отримала 4000,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. Кредит видавався строком на 30 днів.

У подальшому в зв`язку із неможливістю у повному обсязі та у встановлений строк виконати відповідачем зобов`язань за кредитним договором, відповідач ініціював продовження користування кредитом, внаслідок чого додатковим договором від 09 лютого 2020 року, строк користування кредитом продовжили до 11 березня 2020 року.

22 лютого 2021 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» уклали договір факторингу № 015-220221, згідно якого ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», включно і до ОСОБА_1 за договором № 416944 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 07 січня 2020 року, порядковий номер згідно реєстру прав вимоги 2530.

У подальшому, 22 лютого 2021 року, ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» уклали договір факторингу № 015-220221, згідно якого ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», включно і до ОСОБА_1 за договором № 416944 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 07 січня 2020 року, порядковий номер згідно реєстру прав вимоги 9.

ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» умови кредитного договору виконало в повному обсязі, надавши відповідачу ОСОБА_1 кредит на потрібну їй суму, однак відповідач зі свого боку не виконала умов кредитного договору. Станом на 30 липня 2024 року сума заборгованості становить - 15 169,27 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту) становить - 4000,00 грн.; залишок заборгованості по процентам за користування 8760,00 грн.; заборгованість за пенею та штрафами 0,00 грн.; інфляційне збільшення 2409,27 грн.

У зв`язку з викладеним, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 416944 від 07 січня 2020 року в сумі: 15 169,27 грн. на користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», судові витрати в рахунок відшкодування сплаченого судового збору в сумі 2422,40 грн., а також витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 7000,00 грн.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 05 лютого 2025 року в задоволенні позовної заяви ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту відмовлено.

Додатковим рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Загороднього Є. О. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту, задоволено.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

В апеляційній скарзі позивач ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором № 416944 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 07 січня 2020 року в розмірі 15 169,27 грн. на користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф»; стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору в сумі 2422,40 грн. та правничу допомогу адвоката в сумі 7000 грн; скасувати додаткове рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити відповідачу у стягненні витрат на правничу допомогу; стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» судові витрати понесені в ході апеляційного розгляду справи, що складаються із сплаченого судового збору в сумі 3633,60 грн. та витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 7000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції всупереч позиції Великої Палати Верховного Суду котра чітко закріплює презумпцію правомірності правочину, відповідно до котрої вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, безпідставно залишає поза увагою дану презумпцію, і приходить до безпідставного висновку, що договір № 416944 від 07 січня 2020 року не містить відомостей про його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором саме ОСОБА_1 , оскільки саме тільки зазначення в кредитному договорі персональних даних відповідачки не підтверджує проходження нею верифікації та ідентифікації згідно з вимогами законодавства, що відбулося за відсутності копій (електронних чи паперових) особистих документів, які б підтверджували електронну ідентифікацію фізичної особи відповідача.

Кредитний договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту, що опублікований в особистому кабінеті відповідача на веб-сайті www.credit7.ua, підписаний електронним підписом та акцептований відповідачем 07 січня 2020 року, о 19:42:09 (шляхом одноразового ідентифікатора у вигляді коду) з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України.

Позивач вважає, що суд першої інстанції помилково вважав недоведеним факт перерахування коштів відповідачу, адже документ за вих. №30-2602 від 26 лютого 2024 року (докази перерахування коштів) подано разом із позовною заявою. Зазначений документ повністю відповідає Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» та відноситься до первинного облікового документу, що складений в електронній формі. Крім того, відповідач особисто у електронному кабінеті зазначила номер картки, що обслуговується у АТ КБ «ПриватБанк». Матеріали справи не містять жодного доказу, що б спростовував відсутність даної картки у ОСОБА_1 , а покладати відповідальність на кредитора за самостійно внесені дані відповідачем, суперечить як умовам договору, так і нормам закону.

Позивач вважає, що перехід права вимоги до нього є доведеним належними та допустимими доказами. Так, суду надано: Витяг з акту приймання-передання відповідного Реєстру прав грошових вимог від ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» до ТОВ «Сіроко Фінанс» про перехід прав вимоги в тому числі по позичальнику ОСОБА_1 по договору № 416944 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 07 січня 2020 року; Реєстр боржників підписаний ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» про перехід прав вимоги в тому числі по позичальнику ОСОБА_1 по договору № 416944 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 07 січня 2020 року. При цьому позивач звертає увагу на те, що відповідач була повідомлена про відступлення права вимоги, оскільки до позовної заяви додано: копію повідомлення про зміну кредитора; копію досудової вимоги про погашення кредитної заборгованості від 19 лютого 2024 року; копію доказу відправлення вимоги через АТ «Укрпошта».

Щодо додаткового рішення позивач зазначає, що заява про ухвалення додаткового рішення у справі представника відповідача адвоката Загороднього Євгенія Олеговича підлягала поверненню відповідачу в силу порушення ч. 9 ст. 83 ЦПК України.

Так, представником ОСОБА_2 , згідно протокол передачі судової справи раніше визначеному складу суду Іллінецького районного суду Вінницької області, подано заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, однак сама заява відсутня у системі «Електронний суд» а також таку позивач не отримував ні від відповідача, ні від його представника.

При цьому суд першої інстанції повністю проігнорував заперечення позивача на заяву про ухвалення додаткового рішення у справі та не врахував, що сума наведена у заяві є неспівмірною, ні з часом, ні з складністю виконаних робіт (надання послуг), ні з ціною позову, а до закінчення судових дебатів відповідачем не заявлялось клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.

У встановлений судом строк надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач ОСОБА_1 заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначила, що договір № 4146944 від 07 січня 2020 року не містить відомостей про його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором саме ОСОБА_1 , оскільки саме тільки зазначення в кредитному договорі персональних даних відповідачки не підтверджує проходження нею верифікації та ідентифікації згідно вимог законодавства, що відбулося за відсутності копій (електронних чи паперових) особистих документів, які б підтверджували електронну ідентифікацію фізичної особи відповідача. При цьому відповідач заперечує і щодо одержання коштів, адже якщо позивач твердить, що ОСОБА_1 отримувала грошові кошти від кредитора незрозуміло куди, то і сам позивач повинен довести цю обставину, а не перекладати тягар доказування на відповідача. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами набуття ТОВ «Сіроко Фінанс» права вимоги за кредитним договором по відношенню до ОСОБА_1 . З огляду на принцип «право породжує право» та оскільки позивачем не доведено набуття ТОВ «Сіроко Фінанс» права вимоги за договором факторингу позивач також не набув права вимоги за кредитним договором до ОСОБА_1 . Крім того, беззмістовними є доводи позивача про завищений розмір правничої допомоги, оскільки для подання відзиву представником було витрачено значний відрізок часу, проаналізовано матеріали справи, наведено змістовні доводи, які свідчили про незаконність позову, проаналізовано та наведено у відзиві актуальну судову практику та положення релевантного законодавства.

До апеляційного суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач повторює доводи, викладені в апеляційній скарзі, посилається на практику апеляційних судів у подібних справах, а також заперечує релевантність обставин судових рішень, на які посилається відповідач у відзиві, обставинам цієї справи.

Також сторонами подано заперечення на відповідь на відзив та додаткові пояснення, якими сторони обґрунтовують свої позиції та які є подібними до зазначених вище доводів.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 07 січня 2020 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 416944 (а. с. 8-11).

На умовах кредитного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти в розмірі 4000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язувався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою (1.90% від суми позики за кожен день користування позикою, що становить 693,50 % річних). Кредит видавався строком на 30 днів, шляхом перерахування кредитодавцем грошових коштів на банківський картковий рахунок, вказаний відповідачем.

09 лютого 2020 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 602239, згідно якого сторони погодили продовжити строк користування позикою на строк не пізніше 11 березня 2020 року, а також погодили процентну ставку 1.60% від суми позики за кожен день користування позикою (а. с. 12-13).

22 лютого 2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «СІРКО ФІНАНС» укладено договір факторингу № 015-220221, у відповідності до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» передає (відступає) ТОВ «ФК «СІРКО ФІНАНС» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «СІРКО ФІНАНС» приймає належні ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників (а. с. 46-51).

05 лютого 2024 року ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» уклали договір факторингу № 20240205/1, згідно якого та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», включно і до ОСОБА_1 за договором № 416944 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 07 січня 2020 року, порядковий номер згідно реєстру прав вимоги 9 (а. с. 25-32).

Згідно з розрахунком заборгованості зазначеному у позовній заяві, станом на 30 липня 2024 року сума заборгованості відповідача становить - 15 169,27 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту) становить - 4000,00 грн.; залишок заборгованості по процентам за користування 8760,00 грн.; заборгованість за пенею та штрафами 0,00 грн.; інфляційне збільшення 2 409,27 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх і допустимих доказів того, що сама відповідачка погодила всі істотні умови вказаного кредитного договору, оскільки навіть у самому договорі відсутній будь-який ідентифікатор, за допомогою якого відповідач нібито підписала договір. Також, у матеріалах справи відсутні й суду не надані будь-які належні, допустимі і достатні докази перерахування кредитних коштів позичальнику відповідно до вимог ст.ст. 526, 1054, 1088 ЦК України. Відтак, позивачем не доведено, що позичальнику надано кредитні грошові кошти в строк, у розмірі та на умовах встановлених договорами. Крім того, позивачем не доведено належними й допустимими доказами набуття Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» права вимоги за кредитним договором по відношенню до ОСОБА_1 ; матеріали справи не містять як згаданого в п. 4.3. договору акта прийняття-переданий відповідного Реєстру прав грошових вимог, так і доказів виконання фактором зобов`язання з передачі клієнтові суми фінансування. З огляду на принцип «право породжує право» та оскільки позивачем не доведено набуття ТОВ «Сіроко Фінанс» права вимоги за договором факторингу - позивач також не набув права вимоги за кредитним договором до ОСОБА_1 .

Апеляційний суд частково погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Із положень частини першої статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.

За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З матеріалів справи вбачається, що договір № 416944 від 07 січня 2020 року відповідачем ОСОБА_1 укладено шляхом його підписання «електронним підписом 07.01.2020 19:42:09 ОСОБА_3 » (а. с. 8-11), аналогічним чином підписаний і додатковий договір № 602293 від 09 лютого 2020 року (а. с. 12-13). При цьому, у пункті 5 додаткового договору № 602293 від 09 лютого 2020 року, зазначено, що цей договір укладений в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, підписаний одноразовим ідентифікатором та прирівнюється до укладеної в письмовій формі.

У справі № 524/5556/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що одноразовим ідентифікатором є комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Відповідно, використання для підписання договорів позики електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який містить тільки комбінацію цифр, узгоджується із вимогами законодавства».

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2023 року у справі № 757/22453/20-ц, від 26 лютого 2024 року у справі № 752/6020/21.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд, встановивши, що кредитний договір та додаткову угоду до нього укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», та за відсутності належних доказів про те, що договори укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка відповідачу не належить, вважає, доведеним факт укладення зазначених вище договорів відповідачем ОСОБА_1 .

Подібні правові за змістом висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20, від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21.

Крім того вірним є посилання в апеляційній скарзі про те, що позивачем до апеляційної скарги додано належні докази на підтвердження факту перерахування відповідачу коштів.

Судом враховується, що принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц).

Позивач ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», як і первісні кредитори, з урахуванням перерахування коштів на банківську карту № НОМЕР_1 банком-емітентом якої є АТ КБ «Приватбанк», не володіють та не можуть володіти первинними бухгалтерськими документами, оскільки вони не є банками.

На підтвердження факту перерахування коштів позивач надав усі можливі за таких обставин докази перерахування коштів, а саме довідку ТОВ «УПР», яке надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків, згідно якої ТОВ «УПР» відповідно до договору на переказ коштів ФК-П-19/03-01 від 12 березня 2019 року перерахувало кошти на платіжну картку клієнта № НОМЕР_1 07 січня 2020 року 19:46:02 год коштів у сумі 4000,00 грн. (а. с. 38).

Крім того, відповідно до основних засад цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України), обов`язків з доказування (частина перша статті 81 ЦПК України), саме відповідач має довести безпідставність позовних вимог і наданих позивачем доказів, а не суд, в якого відсутні такі повноваження поза межами перевірки доводів, які міг би надати відповідач.

Разом з тим, заперечуючи факт отримання грошових коштів за кредитним договором № 416944 від 07 січня 2020 року, відповідачем ОСОБА_1 не надано виписки по її особовому рахунку, доступ до якої вона має, як клієнт банку-емітенту банківської карти АТ КБ «Приватбанк», чи довідки про відсутність у неї банківської карти № НОМЕР_1 на момент укладення договору та здійснення перерахування коштів.

Колегія суддів вважає, що така поведінка відповідача не відповідає ознакам чесності, відкритості й поваги до інших учасників судового процесу та суду, вона не направлена на сприяння суду в своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, справедливому вирішенні спору, а має на меті уникнення виконання зобов`язання перед позивачем.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем доведено перехід до нього права вимоги, апеляційний суд вважає неспроможними у зв`язку з наступним.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).

Аналіз вказаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

У постанові Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що «відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається».

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц).

Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі встановлено, що 22 лютого 2021 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» уклали договір факторингу № 015-220221 (а. с. 46-57).

Відповідно до п. 4.1. договору у відповідності до умов цього договору клієнт відступає факторові права грошових вимог до боржників, які виникли у клієнта на підставі кредитних договорів з боржниками, в розмірі дійсної заборгованості. Права грошових вимог, що відступаються клієнтом факторові, їх кількість, сума та деталізація, визначаються відповідним Реєстром.

Пунктом 4.3. договору визначено, що на виконання умов цього договору, переуступлені за Реєстром права грошових вимог переходять до фактора з моменту підписання сторонами Акта прийняття-передання відповідного Рестру прав грошових вимог (додаток 3) та виконання фактором зобов`язання з передачі клієнтові суми фінансування, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх зобов`язань (за винятком майбутньої вимоги, яка вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника).

Водночас матеріали справи не містять як згаданого в п. 4.3. договору акта прийняття-переданий відповідного Рестру прав грошових вимог, так і доказів виконання фактором зобов`язання з передачі клієнтові суми фінансування.

Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012 тощо).

Однак всупереч зазначеному вище, позивачем ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» не надано суду належних доказів на підтвердження факту відступлення права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі.

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року по справі № 916/2040/20).

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» не довело порушення його прав з боку відповідача ОСОБА_1 та наявність у нього права звернення до суду з позовом до цього відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 416944 від 07 січня 2020 року, оскільки ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» не мало права на подальше відступлення права вимоги, якою товариство не володіло.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги, про те, що заява про ухвалення додаткового рішення у справі представника відповідача адвоката Загороднього Є. О. підлягала поверненню відповідачу в силу порушення ч. 9 ст. 83 ЦПК України, а також те, що до закінчення судових дебатів відповідачем не заявлялось клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, апеляційним судом відхиляються з урахуванням наступного.

19 вересня 2024 року до суду першої інстанції надійшов відзив на позовну заяву відповідача ОСОБА_1 , у якому зазначено, що на виконання п. 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України повідомляє суд, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, складається з витрат на професійну правничу допомогу адвоката та становить 10 000,00 (десять тисяч) грн. Розмір гонорару адвоката є фіксованим. Докази понесення судових витрат будуть надані суду протягом 5 днів з дня ухвалення рішення суду (а. с.82-92 т. 1).

Таким чином у відзиві відповідач зробила заяву про орієнтовну суму судових витрат, які вона очікує понести у суді першої інстанції, а копія відзиву була надіслана позивачу на його адресу (а. с. 90-91).

Крім того, жодних підстав повертати відповідачу заяву про ухвалення додаткового рішення в силу порушення ч. 9 ст. 83 ЦПК України у суду першої інстанції не було.

З матеріалів справи вбачається, що заява про ухвалення додаткового рішення була подана представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Загородним Є. О. через підсистему «Електронний суд» 06 лютого 2025 року (а. с. 103-113 т. 1). До заяви додано докази, про надсилання копії заяви позивачу ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» до його електронного кабінету, про що свідчить квитанція № 2635744 (а. с. 113 т. 1)

При цьому, позивач скористався своїм правом та надав заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення у справі № 127/25415/24 (а. с. 115-118 т. 1), що свідчить про очевидну обізнаність сторони про надходження такої заяви до суду першої інстанції.

При цьому ніби-то неодержання позивачем ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» копії заяви про ухвалення додаткового рішення, з урахуванням виконання відповідачем обов`язку направлення цієї заяви стороні, не є підставою для повернення заяви.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції нібито повністю проігнорував заперечення позивача на заяву про ухвалення додаткового рішення та не врахував, що сума, зазначена у заяві, є неспівмірною ні з часом, ні зі складністю виконаних робіт (наданих послуг), ні з ціною позову, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

У поданому запереченні на заяву про ухвалення додаткового рішення у справі № 127/25415/24, позивач ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» не навів жодних аргументів щодо непропорційності витрат на правничу допомогу, а лише безпідставно стверджував про порушення вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України, вказуючи при цьому, що відповідач не заявляв відповідного клопотання про компенсацію витрат до закінчення судових дебатів та не надсилав позивачу копію заяви.

Проте, як вже зазначено, такі твердження представника позивача є помилковими та не заслуговують на увагу.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3).

Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною шостою цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Судові витрати відповідача є документально підтвердженими та обґрунтованими.

10 вересня 2024 року між адвокатом Загороднім Є.О. та ОСОБА_1 було укладеного договір № 10/09 про надання професійної правової допомоги (а. с. 200-201 т. 1)

Відповідно до п. 3.3. договору оплата гонорару адвоката, зазначеного в пункті 3.1. даного договору, здійснюється у безготівковій формі до моменту ухвалення судом рішення у справі та протягом 5 (п`яти) днів після ухвалення рішення суду.

На виконання договору про надання правової допомоги 12 вересня 2024 року ОСОБА_1 та адвокат Загородній Є. О. підписали акт про прийняття-передачу наданих послуг, за умовами якого вартість наданих ОСОБА_1 адвокатом Загороднім Є. О. послуг складає 10 000,00 грн. (а. с. 202 т. 1).

Згідно платіжної інструкції від 10 березня 2025 року № 1632 ОСОБА_1 сплатила адвокату Загородньому Є. О. 10 000,00 грн. (а. с. 203 т. 1)

Враховуючи надані стороною документи, що підписані адвокатом та клієнтом, можна прийти до висновку про узгоджений обсяг наданих послуг і виконаних робіт, тому їх вартість підлягає розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Аналогічна думка викладена у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 329/766/18 та постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, міститься висновок про те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

З урахуванням того, що у позові відмовлено в повному обсязі, а відповідач ОСОБА_1 в установленому законом порядку подала до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення з належними доказами понесення витрат на професійну правничу допомогу та їх обґрунтуванням, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення з позивача ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» на користь ОСОБА_1 суми витрат у розмірі 10 000,00 грн.

Розглядаючи доводи позивача про те, що зазначена у заяві сума є неспівмірною ні з часом, ні зі складністю виконаних робіт (наданих послуг), ні з ціною позову, суд апеляційної інстанції також враховує, що сам представник позивача, подаючи типовий та нескладний позов в інтересах ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» у суді першої інстанції, заявив до стягнення з відповідача 7000,00 грн.

Крім того, у суді апеляційної інстанції представник позивача просив стягнути ще 7000,00 грн. за надану правничу допомогу. За таких обставин доводи про завищеність розміру гонорару, заявленого представником відповідача, є безпідставними, надуманими та суперечать власній практиці самого позивача.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» залишити без задоволення.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 05 лютого 2025 року та додаткове рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2025 року залишити без змін.

Судові витрати залишити за позивачем.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. В. Міхасішин