УХВАЛА

25 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 761/7331/24

провадження № 61-4372ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 7 березня 2025 року у справі

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дмитрівська 13А» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - ОСББ) «Дмитрівська 13А» звернулося з позовом до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість зі сплати членських внесків у розмірі 19 062,27 грн,

3% річних у розмірі 1 001,64 грн, інфляційні втрати у розмірі 5 743,41 грн, судовий збір у розмірі 3 028 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 рокупозов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Дмитрівська 13А» заборгованість зі сплати членських внесків на утримання будинку і прибудинкової території за період з січня 2020 року до січня 2024 року у розмірі 4 193,70 грн, 3% річних за період з січня 2021 року до січня 2024 року у розмірі 167,77 грн, інфляційні втрати за період з січня 2021 року до січня 2024 року у розмірі 1 263,56 грн, судовий збір у розмірі 666,16 грн.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСББ «Дмитрівська 13А» заборгованість зі сплати членських внесків на утримання будинку і прибудинкової території

за період з січня 2020 року до січня 2024 року у розмірі 14 868,57 грн, 3% річних

за період з січня 2021 року до січня 2024 року у розмірі 594,82 грн, інфляційні втрати за період з січня 2021 року до січня 2024 року у розмірі 4 479,85 грн, судовий збір у розмірі 2 361,84 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 7 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 рокув частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Дмитрівська 13А» 3% річних

у розмірі 35,20 грн та інфляційні втрати у розмірі 331,25 грн за період з 1 березня

2021 року до 23 лютого 2022 року.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСББ «Дмитрівська 13А» 3% річних

у розмірі 124,80 грн та інфляційні втрати у розмірі 1 174,42 грн за період

з 1 березня 2021 року до 23 лютого 2022 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

4 квітня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 7 березня 2025 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Рішенням від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023 Конституційний Суд України визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2

частини третьої статті 389 ЦПК України.

Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий

пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України

від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок

і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої

та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних

спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного

Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовчої практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року

№ 10-р(II)/2023).

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом

на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2025 року становить 3 028 грн.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень встановлено, що ціна позову складає 25 807,32 грн, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028*250=757 000 грн).

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд касаційної інстанції не надає правової оцінки законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлює наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики,

а справа має виняткове значення для заявника (підпункти «а», «в» пункту 2

частини третьої статті 389 ЦПК України).

Щодо фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики заявник посилається на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та не врахував правову позицію Верховного Суду у постанові

від 14 липня 2021 року у справі № 161/2823/19. Суд першої інстанції незаконно врахував як доказ бухгалтерську довідку ОСББ «Дмитрівська, 13А», а суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками. Крім того, на думку заявника, суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно застосували до спірних правовідносинах норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, керується тим, що таке правове питання має бути вагомим питанням правозастосовчої практики, мати винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значимістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Посилання заявника не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах заявником не наведено і доказів на їх підтвердження не надано. Крім того, заявник не зазначив, у чому полягає вагомість для держави і суспільства правового питання, яке, на його думку, має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Виняткове значення справи заявник обґрунтовує тим, що неможливість користуватись ліфтами у будинку обумовило неможливість проживати у ньому, відтак заявник не повинен сплачувати вартість послуг постачання електроенергії, користування ліфтами будинку, утримання будинку, вивозу побутових відходів, відповідно необхідно провести перерахунок заборгованості. Отже, вирішення судом даних питань та справа має виняткове значення для

ОСОБА_1 як учасника справи, який є особою з інвалідністю ІІ групи та має статус учасника бойових дій, ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС

у 1986 році.

Так, оцінка судом «винятковості справи» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Тому особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин в такій скарзі.

Аналіз наведених заявником доводів не дає підстав для висновку про те, що вказана справа має для нього виняткове значення для заявника, оскільки незгода з оскаржуваними судовими рішеннями не свідчить про винятковість справи для заявника, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для останнього внаслідок прийняття такого судового рішення.

Та обставина, що заявник є особою з інвалідністю ІІ групи та має статус учасника бойових дій, ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році не може розглядатися касаційним судом як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення для заявника. При цьому заявник не надав доказів свого майнового стану, які свідчили б про винятковість значення для нього стягнутої суми заборгованості.

Касаційний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, дійшов висновку, що обґрунтування, які вона містить, не підтверджують наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню. При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє

у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, стаття 129 якої основними засадами судочинства, серед інших, визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи

від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають, передусім, подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм законодавства можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім перегляду судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня

1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 5 квітня 2018 року).

Оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, ухвалені у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником належним чином не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду

міста Києва від 10 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду

від 7 березня 2025 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська