Справа №490/4887/22
Провадження № 22-ц/812/12/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за відсутності сторін, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

подану адвокатом Хоменко Оленою Миколаївною

на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Шолох Л.М., дата складання повного тексту не вказана, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що 30 травня 2014 року між нею та відповідачем міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис № 363.

Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Посилається на те, що протягом останнього року стосунки з чоловіком розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, у зв`язку з різними морально-етичними поглядами на життя. Вже тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування.

На даний час вона та ОСОБА_1 проживають окремо, сімейною життя та спільного побуту не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують, примирення та збереження сім`ї є неможливим.

Діти проживають з нею та перебувають на її утриманні. На час пред`явлення позову між ними не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання дітей.

Враховуючи вищевикладене, позивач просила розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 30 травня 2014 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції та стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2023 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 30 травня 2014 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 363.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку та доходів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку для кожної дитини, починаючи з 04 листопада 2022 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору, сплаченого за подачу позову про розірвання шлюбу у розмірі 992 грн 40 коп., а на користь держави суму судового збору у розмірі 992 грн 40 коп. за подачу позивачем позовної заяви про стягнення аліментів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що сторони втратили почуття довіри та взаємоповаги, позивач примиритися не бажає, наполягає на розірванні шлюбу. За такого, подальше життя подружжя і збереження сім`ї, на думку суду, є неможливим та суперечитиме інтересам позивача.

Вирішуючи питання про стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 є працездатним та має можливість сплачувати аліменти на утримання своїх двох дітей.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2023 року заяву ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2023 року у справі № 490/4887/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Хоменко О.М., подав на нього апеляційну скаргу. Крім того, апеляційна скарга містить заперечення щодо ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2023 року.

Вважають, що зазначені судові рішення такими, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження та оцінки, неподання доказів з поважних причин та неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин між сторонами.

Вказує, що починаючи з 26 лютого 2022 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 та стоїть на захисті територіальної цілісності держави. Крім того, він є учасником бойових дій.

Посилається на те, що він заперечував та заперечує проти розірвання шлюбу, а також стягнення з нього аліментів.

Враховуючи обставини проведення судових засідань без участі відповідача, останній був позбавлений можливості подати свої заперечення з приводу розірвання шлюбу та повідомити про особливості розірвання шлюбу в умовах воєнного стану з військовослужбовцем та стягнення з нього аліментів, чим було порушено його право на судовий захист.

Щодо стягнення аліментів на утримання дітей, то зазначає, що сума яка підлягає стягненню наразі повинна бути зменшена, оскільки відповідач з моменту початку військової служби утримує дітей в добровільному режимі та щомісячно перераховує кошти на рахунок дружини, та таким чином не порушує норми сімейного законодавства щодо утримання та виховання дітей відповідного віку.

За такого, просив скасувати ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва 17 листопада 2023 року по справі № 490/4887/22 про залишення без задоволення заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 липня 2023 року у справі № 490/4887/22 та скасувати заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 липня 2023 року із застосуванням положення пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України щодо зупинення розгляду справ про розірвання шлюбу з військовослужбовцем до моменту закінчення військової служби або воєнного стану, апеляційну скаргу задовольнити та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Правом на подачу відзиву позивач не скористалася.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 04 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 у частині оскарження ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2023 року повернуто апелянту на підставі статті 357 ЦПК України.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року зупинено провадження у справі № 490/4887/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2023 року до закінчення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Постановою Верховного Суду від 26 березня 2025 року ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року скасовано, справу № 490/4887/22направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у порядку визначеному абзацом 1 частини 6, пункту 4 частини 8 стаття 128, частини 5 статті 130 ЦПК України, що відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 30 травня 2014 року було укладено шлюб( т.1 а.с.13).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується наявними у справі копіями свідоцтв про народження ( т.1 а.с.5,6).

Щодо розірвання шлюбу.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з частиною 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами 3,4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини 1 статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бут розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дата й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Верховний Суд у постанові від 03 грудня 2020 року у справі № 456/848/16-ц вказав на те, що за змістом указаної норми (ст.11 СК України) заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі є подружжям, проте один із них наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач в апеляційній скарзі просить про скасування рішення суду першої інстанції в цілому, проте не вказує конкретні підстави для скасування рішення суду в частині вирішення вимог про розірвання шлюбу.

Однак суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо.

Виходячи з засад сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Позивач у позові вказувала на те, що протягом останнього року стосунки з чоловіком розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, у зв`язку з різними морально-етичними поглядами на життя, тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами, фактично сім`я припинила своє існування, а тому примирення та збереження сім`ї є неможливим.

Відповідач оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість висновку щодо неможливості збереження шлюбу.

Отже, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, апеляційний суд враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24,56 СК України.

Щодо вимог про стягнення аліментів.

Судом встановлено, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження.

Діти проживають разом з позивачем та, відповідачем вказану обставини у апеляційній скарзі не спростовано.

В силу статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положеннями статті 181 СК України визначені способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину, які згідно з частиною 1 цієї норми законодавства, визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частина 2 статті 181 СК України).

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до частин 1,2 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 183 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Отже, законом встановлено мінімальний розмір частки заробітку (доходу) платника аліментів, яка стягується у безспірному порядку - 1/3 частина на двох дітей.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Визначаючи мінімальний розмір аліментів на дитину, законодавець чітко визначив, що такий розмір має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Матеріали справи не містять жодних даних про неспроможність відповідача утримувати власних дітей. Відповідач є працездатною особою за віком.

Звертаючись до суду із заявою про перегляд заочного рішення у листопаді 2023 року, а потім із апеляційною скаргу у січні 2024 року відповідач зазначав, що він проходить військовому службу. Проте доказів на підтвердження вказаних обставин чи їх спростування, розміру щомісячного доходу на час перегляду справи в суді апеляційної інстанції справи відповідачем надано не було. Також відповідачем до суду не надано належних та допустимих доказів про його майновий стан.

Зважаючи на те, що неповнолітні діти знаходяться на утриманні своєї матері, проживають за межами України, доказів надання матеріальної допомоги у добровільному порядку батько дітей до суду не надав, тому, враховуючи матеріальний стан матері, на утриманні якої перебувають діти, а також батька, матеріальний стан якого дозволяє надавати матеріальну допомогу, оскільки він проходить військкому службу, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання дітей та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) і підстав для визначення іншого, не вбачається.

Доводи апеляційної скарги щодо зменшення розміру аліментів, оскільки відповідач в добровільному порядку перераховує кошти на утримання дітей на рахунок дружини колегія суддів апеляційного суду відхиляє, оскільки добровільна сплата коштів на утримання дітей не є підставою для зменшення розміру аліментів, а лише свідчить про виконання батьком свого обов`язку по утриманню дітей.

Із матеріалів справи встановлено, що ухвалу про відкриття провадження у справі від 02 березня 2023 року з копією позовної заяви та доданими до неї документами суд направив ОСОБА_1 за адресою реєстрації, проте в матеріалах справи відстані відомості про отримання ним цього поштового відправлення.

Відповідно до ухвали суду про відкриття провадження, розгляд справи було призначено на 21 квітня 2023 року, проте у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи, розгляд справи відкладено на 17 липня 2023 року. Направлене за адресою реєстрації відповідача рекомендоване поштове повідомлення 057 про розгляд справи на вищевказану дату повернулося на адресу суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (т.1 а.с.28).

В той же час, частина 6 статті 272 ЦПК України визначає, що днем вручення судового рішення є: день вручення судового рішення під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

За таких обставин, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд щодо нього справи та не мав можливості висловити заперечення проти позовних вимог та подати докази на їх підтвердження, що відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, нормами процесуального права, які визначають повноваження суду апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги на рішення суду, є статті 374-378 ЦПК України.

А ці норми не передбачають права апеляційного суду на скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами пункту 2 частини 2 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій ухвалене з порушенням норм процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, у зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

За приписами статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За висновками Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 18 травня 2020 року в справі №530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)), розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Відповідно до квитанції до платіжної інструкції №26 від 26 липня 2024 року ОСОБА_2 за подачу касаційної скарги сплачено 1948 грн.80 коп. судового збору, тоді як із врахуванням приписів підпункту 9 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подачу касаційної скарги на ухвалу апеляційного суду становить 0.2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а в грошову виражені 605 грн.60 коп. (3028х0.2/100%). А відтак, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає саме 605 грн.60 коп., а решта сплаченої суми 1343 грн.20 коп. є надмірно сплаченими, а тому можуть бути повернені позивачеві у порядку передбаченому частиною 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» за клопотанням особи до суду на рахунок його було сплачено судовий збір.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню та ухваленню нового, враховуючи, що позивачка ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору за подачу позову про стягнення аліментів на підставі закону, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1598 грн. сплаченого нею судового збору (992 грн.40 коп. за подачу позову про розірвання шлюбу та 605 грн.60 коп. за подачу касаційної скарги на ухвалу суду про зупинення провадження у справі), а в дохід держави судовий збір за подання до суду позовної заяви про стягнення аліментів у розмірі 992 грн.40 коп.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Хоменко Оленою Миколаївною задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 30 травня 2014 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 363 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвати.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився у м. Новоросійськ, Краснодарського краю, ІНН на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка народилася у м. Миколаєві, ІНН НОМЕР_2 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку для кожної дитини, щомісячно, починаючи з 04 листопада 2022 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (ІНН НОМЕР_2 ) 1598 грн. (одна тисяча п`ятсот дев`яносто вісім) грн., сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_3 ) в дохід держави 992 грн. 40 коп. судового збору.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 01 травня 2025 року.