справа № 753/6934/24 головуючий у суді І інстанції Сирбул О.Ф.
провадження № 22-ц/824/8600/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі матері у вихованні дитини шляхом встановлення графіку, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила суд визначити графік спілкування з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом побачення з дитиною кожну п`ятницю, суботу та неділю починаючи з 18:00 п`ятниці до 18:00 понеділка кожного тижня за місцем проживання матері. Безперешкодно встановити зв`язок з дитиною в телефонному режимі або режимі (Вайбер, Вотсапп, Скайп, Телеграм) інші аналоги подібних способів зв`язку щодня безперешкодно та без будь-яких обмежень.

Позовна заява обґрунтована тим, з 02 жовтня 2020 року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем. У шлюбі народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Між сторонами виник конфлікт з приводу місця проживання дитини, відповідач перешкоджає у спілкуванні з дитиною. Малолітній син проживає з батьком, проте позивач бажає мати безперешкодне спілкування з дитиною за допомогою телефонного зв`язку та зв`язку через месенджери в мережі Інтернет та частіше бачитися з дитиною.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено наступний порядок участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: перша, третя субота місяця з 16:00 год. до 20:00 год., у присутності батька дитини в перші три місяця з дня набрання рішенням законної сили, а після спливу вказаного строку - без присутності батька дитини; друга, четверта неділя місяця з 16:00 год. до 20:00 год. у присутності батька дитини в перші три місяця з дня набрання рішенням законної сили, а після спливу вказаного строку - без присутності батька дитини; щосереди з 17:00 год. до 19:00 год. у присутності батька дитини в перші три місяця з дня набрання рішенням законної сили, а після спливу вказаного строку - без присутності батька дитини. Зобов`язано ОСОБА_1 забезпечити та дотримуватись режиму харчування, розвитку та відпочинку дитини, не допускати протиправних дій та негативних розмов відносно батька дитини ОСОБА_3 . Зобов`язано ОСОБА_3 не допускати протиправних дій щодо перешкод у побаченні матері з дитиною та негативних розмов відносно матері дитини ОСОБА_1 . В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції лише зазначає про те, що постановою Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Однак, при вирішенні справи по суті судом не враховано цієї обставини, суд зазначає лише те, що врахував тривалу відсутність спілкування матері з дитиною, проте не було враховано обставини та причини, за яких це спілкування було обмежено. Позивач вважає, що обставина домашнього насильства та відібрання в неї дитини має головне значення в даній справі, оскільки є першопричиною встановлення в подальшому фактичного порядку проживання дитини з батьком без згоди на те позивача та наявності в неї перешкод до спілкування з сином та його виховання. Суд першої інстанції не надав належної оцінки цьому доказу, не врахував його при ухваленні оскаржуваного рішення і таким чином встановив такий графік побачень матері та дитини, який не забезпечує розумний баланс на участь обох батьків у вихованні дитини та рівність прав батьків у вихованні дитини. Так, мати дитини може бачитись з сином лише 2 рази на тиждень протягом 6 годин сукупно, тобто для забезпечення підтримання регулярного контакту з дитиною та підтримання систематичного психоемоційного контакту з сином суд надав матері лише 6 годин на тиждень, без можливості спільно проводити канікули, такий самий час як батько дитини, свята, дні народження. Позивач вважає, що цього часу дуже мало для того, щоб відновити незаконно порушений емоційний контакт матері та дитини, такий графік побачень матері та дитини порушує принцип рівності батьків у вихованні дитини та не вирішує даний спір по суті. Крім того, в тексті оскаржуваного рішення суду міститься висновок щодо того, що суд вважає рекомендований Службою графік участі матері у вихованні дитини таким, що відповідає принципу справедливої рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, а тому покладає його в основу свого рішення в частині визначення способів участі матері у вихованні сина. Позивач категорично не погоджується із таким висновком суду, оскільки вважає, що рекомендований Службою графік участі матері у вихованні дитини ніяким чином не відповідає принципу справедливої рівноваги між інтересами дитини і батьків та принципу рівності прав батьків у вихованні спільної дитини, оскільки таким графіком закріплено право матері дитини бачитись з сином лише 6 годин на тиждень, тоді як за батьком дитини закріплюється 162 години на тиждень, таким чином, перевага батька в часі участі у вихованні та спілкуванні з дитиною у 27 разів більша, ніж у матері. Це враховуючи доведену обставину вчинення домашнього насильства, відібрання дитини у матері та вчинення у подальшому перешкод у спілкуванні дитини з матір`ю. Таким чином, при визначенні судом способу участі матері у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суд першої інстанції не врахував принципи рівності прав батьків у вихованні дитини та забезпечення найважливіших інтересів дитини, що і призвело до ухвалення помилкового рішення, яке підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду через неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що поведінка позивача, її відношення до дитини були з`ясовані та проаналізовані комісією органу опіки, який прийняв рішення визначити матері графік побачень з дитиною лише в присутності батька. Наголошує на тій обставині, що не було підстав до задоволення позову в повному обсязі, так як він не чинив перешкод позивачу в побаченнях з дитиною, позивач цілий рік перед подачею позову перебувала за кордоном і він фізично не міг чинити їй перешкоди в таких діях. Позов нею було подано одразу по поверненню до України, коли на те, ще не могло бути підстав. Мотив даного позову не бажання бачитися з дитиною, а бажання спричиняти проблеми та клопіт батьку дитини, як з цього приводу висловилася сама позивач. Подальша її поведінка в ході розгляду справи лише підкріпила відсутність підстав позову. Розгляд справи тривав більше півроку. Позивач на початку розгляду справи не дотримувалася навіть рекомендаційного графіку, який встановила служба у справах дітей. Коли дитина хворіла та він вимушений був відкладати засідання і позивач про це достеменно знала, але навіть не телефонувала і не цікавилася, як почувається дитина, чи одужала вона. В подальшому позивач знову виїхала за кордон та перебуває там і до сьогодні вже близько півроку. Рішення ухвалювалося за відсутності позивача в Україні. Відповідно даною поведінкою матері повністю спростовуються всі її посилання на те, що їй чиняться перешкоди в побаченнях з дитиною.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зазначає, що відповідач постійно стверджує, що не чинить перешкоди матері у спілкуванні та вихованні сина, однак дане твердження не відповідає обставинам справи та доказам, які містяться в справі, зокрема, численні письмові звернення позивача до правоохоронних органів та письмові відповіді на ці звернення, до органу опіки та піклування, до самого відповідача з проханням надати доступ до дитини, доведена в судовому порядку обставина сімейного насилля. Також, вказує, що перше підтверджене звернення позивача до поліції датоване 04 липня 2023 року з приводу відібрання відповідачем дитини у матері, тоді як із позовною заявою про усунення перешкод у спілкуванні з сином позивач звернулась до суду в квітні 2024 року, таким чином, на момент звернення позивача до суду з даним позовом вона вже мала доведені документально перешкоди у спілкуванні з сином та його вихованні. Відповідач же в апеляційній скарзі стверджує, що нібито на момент звернення з даним позовом позивач не мала таких перешкод, не пояснюючи та не спростовуючи доказів позивача, які підтверджують зворотні обставини. Відповідач також стверджує, що позивач проживає в Нідерландах, однак, позивач неодноразово надавала свої пояснення суду з цього приводу, а саме що вона знаходиться за кордоном тимчасово на період свого працевлаштування, оскільки планує придбання власної квартири. Саме обставина відсутності житла також постійно фігурує в запереченнях відповідача щодо можливості дитини проживати з матір`ю як підстава для обмеження прав матері щодо участі у вихованні своєї дитини. Так само не відповідає дійсності твердження відповідача про відсутність з боку позивача матеріального утримання сина. Позивач щомісяця сплачує аліменти на утримання сина у розмірі 5 000,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилається на аналогічні обставини, які викладенні ним в його апеляційній скарзі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, з 02 жовтня 2020 року сторони перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , зареєстровано Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1824 (т. 1, а. с. 9).

У шлюбі народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , зареєстровано Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 24 квітня 2021 року (т.1, а.с. 10,).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2023 року шлюб між сторонами розірвано.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 17 липня 2023 року відповідача ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340,00 грн. (т. 1, а.с. 108-110).

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на корить ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 6 000,00 грн. (т.1, а.с. 162-167).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Київського апеляційного суду від 24 грудня 2024 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення наступного змісту. Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000,00 гривень щомісячно, починаючи з 19 грудня 2023 року, й до повноліття дитини.

Згідно довідки виданої директором закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 100 «КАЗКА» Дарницького району м. Києва Дралюк Я., дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно відвідує групу № 1 закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 100 «КАЗКА» з 01 вересня 2023 року (т.1, а.с. 168).

Відповідач ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької РДА (т.1, а.с. 169-170).

Згідно висновку Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визначення участі матері, ОСОБА_1 у вихованні малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 № 101-6367 від 16 липня 2024 року з метою забезпечення прав та інтересів дитини райдержадміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити участь матері ОСОБА_1 , у вихованні малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за наступним графіком:

перша, третя субота місяця з 16:00 год. до 20:00 год., у присутності батька дитини;

друга, четверта неділя місяця з 16:00 год. до 20:00 год., у присутності батька дитини;

щосереди з 17:00 год до 19:00 год, у присутності батька дитини (т.1, а.с. 143-145).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , як батько та ОСОБА_1 як мати мають рівні права та обов`язки щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому мати ОСОБА_1 має право на спілкування із дитиною без присутності батька. Суд, визначаючи способи участі матері у вихованні сина, а саме: перша, третя субота місяця з 16:00 год. до 20:00 год., у присутності батька дитини в перші три місяця з дня набрання рішенням законної сили, а після спливу вказаного строку - без присутності батька дитини; друга, четверта неділя місяця з 16:00 год. до 20:00 год. у присутності батька дитини в перші три місяця з дня набрання рішенням законної сили, а після спливу вказаного строку - без присутності батька дитини; щосереди з 17:00 год .до 19:00 год. у присутності батька дитини в перші три місяця з дня набрання рішенням законної сили, а після спливу вказаного строку - без присутності батька дитини, враховав інтереси дитини та її вік, доводи сторін, баланс прав і обов`язків сторін спору на момент розгляду справи, принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участі у її вихованні.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір

не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного

або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод

і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі, яка переглядається, предметом спору є усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні матері з сином, а тому апеляційний судпід час оцінки доводів апеляційної скарги керується положеннями Конвенції

про права дитини, СК України, Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між

їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції

про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України, яка кореспондується із частиною третьою

статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право

на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування

не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки

не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо,

у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки

та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (стаття 15

Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право

на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків,

хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

Згідно з положеннями частини першої та другої статті 159 СК України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце, час і порядок їхнього спілкування.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Приймаючи рішення в інтересах дитини суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних й світових історичних

і культурних цінностей, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства.

Колегія суддів зауважує, що мати, яка проживає окремо від своєї дитини, має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Водночас, відновлення стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю перебуває

у площині належного виконання обома батьками своїх обов`язків з виховання дитини.

Відповідно до частини четвертої і п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору

на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь

у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він

є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку

про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин,

що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується

на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних

у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,

а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку

як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, встановлено, що між сторонами справи - батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , існує спір щодо участі матері у вихованні сина, який не вдалося вирішити у позасудовому порядку, а тому орган опіки та піклування, з урахуванням матеріалів справи, пояснень батьків, вважав за доцільне визначити участь матері ОСОБА_1 , у вихованні малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за наступним графіком:перша, третя субота місяця з 16:00 год. до 20:00 год., у присутності батька дитини; друга, четверта неділя місяця з 16:00 год. до 20:00 год., у присутності батька дитини; щосереди з 17:00 год. до 19:00 год., у присутності батька дитини (а. с. 143-145, том 1).

Доказів на підтвердження того, що такий графік спілкування матері з дитиною буде суперечити інтересам дитини під час розгляду справи не встановлено.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2)від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини,

які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Отже, визначаючи спосіб участі матері у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою

та важливістю переважають інтереси батьків.

Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі

її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду: від 05 жовтня 2022 року у справі № 196/1202/19 (провадження № 61-5501св22), від 26 червня 2023 року у справі № 753/5374/22 (провадження № 61-2097св23) та багатьох інших.

У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.

Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунки між батьками, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.

Задовольняючи позовні вимоги частково та визначаючи відповідний спосіб участі у вихованні та спілкуванні позивача з малолітнім сином, суд першої інстанції, врахувавши конкретні обставини цієї справи, висновок органу опіки та піклування, наявність конфліктних відносин між сторонами, вважав, що такий графік відповідатиме інтересам дитини, наддасть можливість позивачу достатньою мірою спілкуватися із сином, приділяти йому увагу, брати участь у його розвитку та вихованні.

Суд першої інстанції врахував принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та зробив вірний висновок, що визначені дні та години спілкування матері

з сином мають відбуватися у присутності батька дитини в перші три місяця з дня набрання рішенням законної сили, а після спливу вказаного строку без присутності батька дитини, що не порушує прав та інтересів дитини.

Доказів, які б вказували б на те, що дитині буде шкодити спілкування з матір`ю чи таке спілкування є небезпечним для дитини матеріали справи не містять.

За таких обставин апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в частині неможливості спілкування матері з дитиною без присутності батька.

Визначення саме такого способу участі позивача у спілкуванні та вихованні сина є таким, що відповідатиме його якнайкращим інтересам, та за сумлінного відношення матері до виконання свого обов`язку буде достатнім для забезпечення участі матері у процесі виховання дитини.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 12 січня 2023 року у справі № 607/1377/22 (провадження № 61-11704св22), від 07 червня 2023 року у справі № 607/2272/22 (провадження № 61-2215св23.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, який, встановлюючи порядок участі матері ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , взяв до уваги поведінку матері, спрямовану на участь у вихованні та житті сина, врахував висновок органу опіки та піклування, інтереси дитини, а також закріплений у положеннях чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування із дитиною та на участь у її вихованні, встановив відсутність обставин,

які б унеможливлювали реалізацію права матері на спілкування з сином, необхідність спілкування дитини як із батьком, так і з матір`ю, які не змогли самостійно визначити порядок участі у вихованні дитини, дійшов обґрунтованого висновку про можливість визначення такого способу участі матері у виховані

та спілкуванні з дитиною, такий висновок суду першої інстанції відповідає розумному балансу участі матері у вихованні дитини, відповідає якнайкращим інтересам дитини, та не суперечить сталій судовій практиці Верховного Суду.

При цьому відповідне зобов`язання обох сторін, визначене судом першої інстанції, було зроблено з урахуванням віку дитини, та стосувалося обох батьків, а тому не може бути розцінене як вихід за межі позовних вимог.

Право матері на спілкування із дитиною є незаперечним, а спілкування дитини з матір`ю відповідає її інтересам. Матір, яка проживає окремо від своєї дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Встановлення стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей із матір`ю.

Відповідач не надав, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спілкування матері з дитиною, що є предметом спору у цій справі, порушує інтереси дитини та дії позивача негативно впливають на психологічне

та фізичне здоров`я сина.

Крім цього, відповідач не позбавлений можливості у разі зміни обставин,

які б підтверджували наявність негативного впливу контакту матері і дитини

на нормальний розвиток дитини, порушення інтересів дитини, у визначеному судом порядку, на звернення до суду з відповідним позовом про зміну встановленого способу участі матері у вихованні сина.

Водночас, питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вплив батьків на дитину шляхом формування негативного образу батька чи матері в її очах може вплинути на їх безпосередній контакт із дитиною,

що є неприпустимим у відносинах «батьки-діти» та жодним чином не відповідатиме якнайкращим інтересам дітей.

Створювані одним із батьків для іншого протягом тривалого часу перешкоди

у вихованні дитини та спілкуванні з нею мають наслідком руйнування зв`язків

із сім`єю, до якої належить як батько, так і мати дитини, а отже в такому разі поведінка того із батьків, хто створює перешкоди, суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини (див. постанову Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19 (провадження

№ 61-15273св21)).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині, що вона, як мати дитини може бачитись з сином лише 2 рази на тиждень протягом 6 годин сукупно, без можливості спільно проводити канікули, такий самий час як батько дитини, свята, дні народження є безпідставними, виходячи з наступного.

Позивач в своїй позовній заяві не просила суд встановлювати спосіб участі позивача у вихованні дитини шляхом надання можливості спілкування з дитиною в період канікул, свят та дня народження. Отже не визначення судом зазначених періодів, як таких в які мати дитини має спілкуватись з сином не свідчить про неправильне застосування судом норм матеріального прави чи порушення норм процесуального права.

Крім того, посилання позивача про визначення судом часу спілкування матері з дитиною протягом лише 6 годин на тиждень, є не обґрунтованим, оскільки судом встановлено графік спілкування, який передбачає:

першу, третю субота місяця з 16:00 год. до 20:00 год., у присутності батька дитини, тобто чотири години в тиждень.

другу, четверту неділя місяця з 16:00 год. до 20:00 год., у присутності батька дитини, тобто чотири години.

щосереди з 17:00 год. до 19:00 год., у присутності батька дитини тобто дві години.

Отже, дитина зможе спілкуватись з матір`ю, кожні вихідні та кожну середу, що є достатнім для підтримання психологічного зв`язку між матір`ю та сином.

При цьому порівняння позивача часу проведеного дитиною з нею з часом проведеним з батьком, до якого віднесено весь інший час доби є неправильним. Позивач не взяла до уваги, що дитина не може весь вільний час проводити в спілкуванні з батьками, оскільки в її графіку має бути час для сну та відпочину, в тому числі і денного, час для спілкування з однолітками, час для навчання та вільного проведення дозвілля, час для відвідування лікаря за потреби та час для відвідування певних гуртків для розвитку дитини в майбутньому.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду, в частині, що спілкування дитини з матір`ю з 10:00 год. п`ятниці до 18:00 год. понеділка, як просила позивач, тобто усі вихідні та фактично понеділок, з урахуванням відвідування дитиною дитячого садка є неможливим, оскільки з урахуванням постійного проживання сина з батьком, буде негативно впливати на усталений спосіб життя дитини.

Зроблені висновки суду першої інстанції по суті вирішення спору узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду у подібних справах (частина четверта статті 263 ЦПК України), яка є сталою.

Судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави

їх врахування чи відхилення є мотивованими (частина третя статті 89

ЦПК України).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого відсутня необхідність повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 01 травня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.