ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року в цивільній справі номер 205/12689/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 25 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого позикодавець надав відповідачеві кредитні кошти у розмірі 22569,36 доларів США строком до 10 грудня 2027 року, а відповідач зобов`язався повернути їх та сплатити відсотки за користування кредитом. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2014 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» було стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 21 жовтня 2013 року у розмірі 346968,78 грн, що еквівалентно 43409,08 доларів США. Проте, боржник жодних дій, спрямованих на сплату заборгованості, не вчинив.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2021 року було замінено стягувача за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з ПАТ «КБ «Надра» на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2023 року було видано дублікат виконавчого листа по справі за позовом ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення з останнього на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 346968,78 грн.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2014 року наразі є не виконаним, тому позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення нарахувань, проведених на підставі ст. 625 ЦК України, за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року нарахованих на вказану суму, а саме, 3% річних у розмірі - 50163,12 грн та інфляційні втрати - 163657,70 грн.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь три відсотки річних за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 50163,12 грн та інфляційні втрати у розмірі 163657,70 грн, що разом становить 213820,83 грн, а також судові витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 16.10.2024 року у справі №205/12689/24 та ухвалити нове про задоволення позову, стягнути з відповідача судові витрати, у тому числі витрати на правничу допомогу у суді першої і апеляційної інстанцій.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неналежним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним тлумаченням закону, незастосуванням норм законодавства, які підлягали застосуванню, неврахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, порушенням норм процесуального права.

Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і з поручителів, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Вказана правова норма не містить застережень щодо неможливості солідарної відповідальності боржників за порушення грошового зобов`язання.

Оскільки, судове рішення про стягнення з боржника коштів не виконувалось досить тривалий час, враховуючи, що таке прострочення є триваючим правопорушенням, кредитор-позивач вправі вимагати стягнення з відповідача в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3% процентів річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання аж до повного його виконання.

Відсутність на виконанні виконавчих листів жодними чином не позбавляє нового кредитора на пред`явлення вимоги щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Схожі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 29.11.2023 року у справі №753/1527/22, від 14.02.2024 року у справі №757/34217/21.

Щодо строку нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.05.2017 року по 23.02.2022 року зазначає, що з 12.03.2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30.06.2023 року. На період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовні положення про позовну давність та щодо її продовження на строк дії карантину. Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом №540-IX (02.04.2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину. Тому позивач, звернувшись до суду у червні 2023 року, в частині вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 02.04.2017 року до 23.02.2022 року дотримався строків давності, які продовжувалися відповідно до Закону №540-ІХ.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 року у справі №340/385/17 дійшла висновку про те, що оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України. Відтак, з дати ухвалення рішення суду валютою заборгованості стала національна валюта України гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним.

Зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу), які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи складає 5000,00 грн.

Від відповідача ОСОБА_1 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 76, 78).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до кредитного договору позики від 25 грудня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №8/2007/840-К/1832-Н, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредит у розмірі 22569,36 доларів США строком до 10 грудня 2027 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 12,89% річних та комісію (а.с. 5-7).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська №205/9910/13-ц від 20 лютого 2014 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» було стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 21 жовтня 2013 року у розмірі 346968,78 грн, що еквівалентно 43409,08 доларів США (а.с. 10-11).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2021 року було замінено стягувача за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з ПАТ «КБ «Надра» на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (а.с. 12).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2023 року видано дублікат виконавчого листа №205/9910/13-ц (2/205/327/14) виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором №8/2007/840-К/1832-Н від 25 грудня 2007 року у сумі у розмірі 346968,78 грн (а.с. 13-14).

Відповідно до розрахунків позивача три відсотки річних за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року складає 50163,13 грн, інфляційні втрати за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року становлять 163657,70 грн, що разом становить 213820,83 грн (а.с. 8-9).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної

дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказано, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

В постанові в справі №340/385/17 від 27 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про правомірність нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ. Відтак, валютою заборгованості стала національна валюта України гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним.

Судом встановлено, що 25 грудня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №8/2007/840-К/1832-Н, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредит у розмірі 22569,36 доларів США строком до 10 грудня 2027 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 12,89% річних та комісію.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2014 року у справі №205/9910/13-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» стягнуто заборгованість за кредитним договором №8/2007/840-К/1832-Н від 25 грудня 2007 року станом на 21 жовтня 2013 року у сумі 346968,78 грн, яка складається з:

- заборгованості по кредиту в розмірі 22313,56 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ складає 178352,29 грн;

- заборгованості по відсоткам у розмірі 16445,33 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 131447,52 грн;

- заборгованості по пені в розмірі 239,02 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 1910,49 грн;

- заборгованості по пені за прострочення сплати відсотків у розмірі 2154,23 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 17218,76 грн;

- заборгованості по штрафам у розмірі 2256,94 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 18039,69 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2021 року замінено стягувача за вказаним рішенням з ПАТ «КБ «Надра» на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2023 року видано дублікат виконавчого листа №205/9910/13-ц (2/205/327/14) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором №8/2007/840-К/1832-Н від 25 грудня 2007 року у сумі у розмірі 346968,78 грн.

З розрахунків вбачається, що три відсотки річних за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року складає 50163,13 грн, інфляційні втрати за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року становлять 163657,70 грн, що разом становить 213820,83 грн.

Таким чином, оскільки ПАТ «КБ «Надра» скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу про стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 21 жовтня 2013 року. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним та відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №340/385/17.

Відповідач не надав суду доказів, які спростовували б розрахунок заборгованості перед позивачем, не довів відсутність заборгованості.

За таких обставин, виходячи з наведеного суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2014 року у справі №205/9910/13-ц з 21 жовтня 2013 року валютою заборгованості стала національна валюта України гривня.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є такими, що заслуговують на увагу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що відповідно до положень ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» три відсотки річних у розмірі 50163,12 грн та інфляційні втрати у розмірі 163657,70 грн за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за подання позовної заяви ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» сплачено судовий збір у розмірі 3207,31 грн (а.с. 27), позовні вимоги підлягають задоволенню, тому понесені судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 у повному обсязі.

Крім того, відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційна скарга ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» підлягає задоволенню, за подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір в розмір 4810,95 грн (а.с. 52), тому з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги.

Щодо заяви ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Приписами ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до п. 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції надано:

договір №02/01-24 про надання правової допомоги від 02 січня 2024 року, укладений між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та Адвокатським бюро «Юлії Чміль» (а.с. 32-33);

02 січня 2024 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та Адвокатським бюро «Юлії Чміль» підписано додаток №1 до договору про надання правової допомоги №02/01-24 від 02.01.2024 року, відповідно до якого перелічено послуги з правової допомоги та їх вартість (а.с. 34-35зв).

29 вересня 2024 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та адвокатським бюро «Юлії Чміль» підписано акт про надання правничої допомоги до договору про надання правової допомоги №02/01-24 від 02.01.2024 року, відповідно до якого вартість послуг становить суму в розмірі 8500,00 грн, що включає в себе: ознайомлення з матеріалами справи за наданим пакетом документа клієнтом, аналіз наданих документів, ознайомлення з судовою практикою та визначення перспективи справи (3 години) - 4500,00 грн; складання позовної заяви - 4000,00 грн.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат апеляційний суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Висновки, аналогічні відображеним вище, викладені в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.

Судом взято до уваги, що з акту про надання правничої допомоги до договору про надання правової допомоги №02/01-24 від 02.01.2024 року вбачається вартість послуги з ознайомлення з матеріалами справи за наданим пакетом документів клієнтом, аналіз наданих документів, ознайомлення з судовою практикою та визначення перспективи справи в розмірі 4500,00 грн за 3 години, проте визначення перспективи справи не входить до переліку наданих послуг, а дії з ознайомлення з наданими документами та їх аналізом входять по своїй суті до підготовки позовної заяви, що, враховуючи їх обсяг, не потребувало багато часу, тому на думку апеляційного суду вартість даних послуг є обґрунтованою в сумі 1500,00 грн.

Виходячи з наведеного, враховуючи складність справи, яка на думку апеляційного суду не є складною, апеляційний суд вважає, що вимоги заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції підлягають частковому задоволенню, отже є обґрунтованими у загальному розмірі 5500,00 грн, з яких 1500,00 грн вартість послуги з ознайомлення з матеріалами справи за наданим пакетом документів клієнтом, аналіз наданих документів, ознайомлення з судовою практикою та визначення перспективи справи, 4000,00 грн - вартість послуги зі складання позовної заяви.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» задовольнити, заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року скасувати.

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» () три відсотки річних у розмірі 50163,12 грн та інфляційні втрати у розмірі 163657,70 грн за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року, а всього 213820,83 (двісті тринадцять тисяч вісімсот двадцять) грн 83 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» () судовий збір в розмірі 3207,31 грн за подання позовної заяви, 4810,95 грн за подання апеляційної скарги та витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 5500,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 травня 2025 року.

Судді: