ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року

м. Харків

справа № 761/33171/24

провадження № 22-ц/818/2599/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Курила О.М., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство «ВТБ Банк» в особі ліквідатора Фонду гарантування вкладів фізичних осіб,

третя особа: Немишлянський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Грищенка Олега Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2025 року в складі судді Шевченко С. В.,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про про зняття арешту.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 січня 2025 року позовну заяву - залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, як таку, що подану без додержання вимог, викладених у ст.ст. 175 і 177 ЦПК України.

Як зазначено судом першої інстанції, позовна заява не містила конкретизований зміст позовних вимог, а саме позивачкою не вказано на яке саме майно вона просить скасувати арешт (адреса нерухомого майна та інші реквізити) та на які саме грошові кошти вона просить скасувати арешт.

23.01.2025 року представником позивачки подано заяву про уточнення позовних вимог, проте вимоги викладені в ухвалі виконані не були, тому ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 травня 2024 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу про повернення позову. Посилається на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, існує запис про обтяження №6678403 (спеціальний розділ) на підставі постанови Фрунзенського ВДВС ХМУЮ №40462952 від 28.10.2013 року; вид обтяження: арешт нерухомого майна; опис предмета обтяження: все нерухоме майно.

З огляду на те, що вказаний запис про обтяження не містить конкретного майна, на яке накладено арешт, визначити конкретне майно з якого необхідно зняти арешт, на чому наполягав суд першої інстанції, неможливо. /

Крім того, згідно тієї ж Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 не має у власності нерухомого майна на яке накладено арешт, що також позбавляє можливості визначити конкретне майно з якого необхідно зняти арешт.

В той же час, у разі не скасування запису про обтяження №6678403, такий арешт буде накладено на майно, власником якого ОСОБА_1 буде у майбутньому, що в свою чергу стане невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Отже, судом першої інстанції на стадії відкриття провадження неповне з`ясував обставини, що мають значення для справи.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

У відповідності до вимог п.13 ст.7, п. 6ч.1 ст. 353, ч.2 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки апеляційні скарги на ухвали суду про повернення заяви позивачеві розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, відповідно до ухвали про залишення позовної заяви без руху не усунув недоліки зазначені в вищевказаній ухвалі.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ч.3 ст.185 ЦПК України, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачеві, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає вимоги, визначені ст.ст.175,177 ЦПК України, а саме не усуне недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

Вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях 175 і 177 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Залишаючи без руху позовну заяву ОСОБА_1 суд не правильно встановив характер спірних правовідносин та не звернув уваги на те, що позивач була боржником у виконавчому провадженні і арешт всього належного їй нерухомого майна був застосований державним виконавцем.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19, вирішуючи питання забезпечення єдності судової практики (у зв`язку з різною практикою) та залишаючи попередні судові рішення без змін, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі правові висновки.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розд. VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Оскільки позивач була боржником у виконавчому провадженні і арешт на все належне їй нерухоме майно вчинено підставі постанови Фрунзенського ВДВС ХМУЮ №40462952 від 28.10.2013 року, ОСОБА_1 не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Враховуючи, що підстав для залишення позовної заяви без руху у суду першої інстанції не було, повернення позовної заяви у подальшому є безпідставним.

Оскільки ухвалу від 24 лютого 2025 року постановлено з порушенням норм процесуального права, апеляційну скаргу належить задовольнити та ухвалу суду - скасувати відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, п.4 ч.1 ст. 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Грищенка Олега Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2025 року скасувати.

Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.М. Курило

О.В. Маміна