Справа № 489/5644/24
Номер провадження 2/489/228/25
РІШЕННЯ

Іменем України

02 травня 2025 року місто Миколаїв

Інгульський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участі секретаря судового засідання Ковальової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Інгульського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач), третя особа Миколаївська міська рада про примусове виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення

встановив

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про примусове виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що позивач разом зі своїм малолітнім сином є особами, що мають право на проживання в житловому приміщенні квартирі АДРЕСА_1 ,постійно потерпають від порушення свого права на житло з боку відповідача, яка протиправно заволоділа вказаним житлом та позбавила їх можливості вільно користуватись належним їм житлом та речами, всіляко створює перешкоди для здійснення процедури померлого попереднього основного квартиронаймача, чим в свою чергу, свідомо позбавляє позивача скористатись передбаченим законом правом на приватизацію житла.

З цих підстав просив суд прийняти рішення щодо виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

Представник позивача в судовому засіданні просив про задоволення позову.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, просили суд розгляд справи здійснювати за їх відсутності. Окрім того, відповідач надав суду відзив, в якому вказав, що вимоги позивача, який не є власником та не має права володіння майном, не ґрунтуються на вимогах закону, а тому є безпідставними. Наявність реєстрації не робить позивача власником квартири АДРЕСА_1 та жодного договору найму зазначеної квартири не укладалось. Миколаївська міська рада як власник спірного житлового приміщення не зверталась до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні власністю. Договір найму між ММР та позивачем не укладався.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав суду пояснення з приводу обставин справи, в яких вказав, що квартир АДРЕСА_1 не приватизована, не службова, належить до комунальної власності Миколаївської міської територіальної громади. За інформацією відділу обліку та розподілу житла ММР 22.02.2021 через ЦНАП надійшло звернення від відповідача про надання їй дозволу на переоформлення договору найму з причин смерті попереднього наймача. Проте відповідачу відмовлено у наданні дозволу на зміну договору найму з причин надання неповного пакету документів. Рішенням суду від 23.01.24 визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1 . Проте рішенням Миколаївського апеляційного суду від 29.04.2024 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва в частині вимог про визнання права користування жилим приміщенням скасовано та ухвалено в цій частині нове, яким в задоволенні позову відмовлено. Станом на сьогоднішній день відкрито касаційне провадження у цій справі. Враховуючи те, що проживання у комунальних квартирах можливе лише на умовах найму, наразі відповідач проживає у спірній квартирі без належних правових підстав, але намагається в судовому порядку довести своє право користування спірною квартирою.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

На підставі ордеру Виконавчого комітету Ради народних депутатів міста Миколаєва від 30.07.1980 №791 ОСОБА_3 надано право на зайняття площі квартири АДРЕСА_1 , в складі її сім`ї 4 осіб.

Як слідує з довідки від 16.01.2021 ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 16.01.2021 по теперішній час.

Згідно з витягом з рішенням №241 від 24.03.2021 вирішено відмовити у зміні договору найму житлового приміщення по АДРЕСА_2 із ОСОБА_3 на ОСОБА_2 у зв`язку з наданням неповного пакета документів.

09.07.2024 на адресу відповідача позивачем надіслано вимогу про припинення порушення його прав та звільнення незаконно зайнятого приміщення (квартири).

Відповідно до листа Миколаївського РУП №2 від 21.04.2021 під час проведення перевірки встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_2 разом зі своєю неповнолітньою донькою. В ході подальшої перевірки з`ясовано, що ОСОБА_2 є сестрою ОСОБА_1 та між ними є конфлікт з приводу квартири.

Відповідно до Акту не допуску до житлового приміщення від 19.05.2021, складеного в присутності ОСОБА_5 , адвоката Лемешка О.В., адвоката Сторчака М.А., інженера з інвентаризації 2 категорії КП ММБТІ Семенової В.О. засвідчено, що двері ніхто не відчинив.

Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.01.2024 у ц/с №489/1183/21 позов ОСОБА_2 про визнання права користування жилим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зміну договору найму житлового приміщення задоволено частково; визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до постанови Верховного суду від 26.12.2024 у справі №489/1183/21 за позовом ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , виконавчого комітету ММР, третя особа Департамент з надання адміністративних послуг ММР, про визнання права користування жилим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зміну договору найму житлового приміщення, касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої дії адвокат Соколік Віталій Дмитрович, залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.01.2024 у незміненій апеляційним судом частині та постанову Миколаївського апеляційного суду від 29.04.2024 залишено без змін.

Як слідує з наданого представником відповідача Акту про не проживання від 24.02.2025, у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не проживають на протязі пів року та на даний час.

Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В ч.ч. 1-3, 7 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 459/3224/17 від 12.10.2020 зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

В постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 зазначено, що відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч. 3 ст. 116 ЖК України).

В постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 569/4373/16-ц від 21.08.2019 зазначено, що такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

У п. 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

В постанові ВСУ від 22 червня 2017 р. у справі № 6-2010цс16 зазначено, що якщо особа проживає у жилому приміщенні на підставі цивільно-правового договору, строк якого закінчився, то власник такого приміщення має право звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі положень цивільного законодавства.

Проте, суд враховує, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 є Миколаївська міська рада.

Окрім того, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 хоча і не є власником спірної квартири, проте володіє (має речове право) з підстави, передбаченої законом. Діями відповідача ОСОБА_2 порушується його право законного володіння вказаною квартирою.

Судом встановлено, що відповідач проживав у спірній квартирі на підставі ордеру, що був виданий на ім`я ОСОБА_3 . Оскільки остання померла, а новий ордер відповідачу не видано, договорів оренди з ним не укладено, про що свідчить наявна у справі відмова Виконавчого комітету ММР, суд приходить до висновку, що відповідач займає квартиру АДРЕСА_1 без належної правової підстави. Отже, позивач та відповідач перебувають у нерівних правових умовах щодо користування спірною квартирою, оскільки позивач зареєстрований в ній та відповідно має право на проживання, разом з своїм неповнолітнім сином.

Посилання представника відповідача на той факт, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад півроку, а тому відсутній спір про право суд оцінює критично та зазначає, що відповідачем не надано доказів звільнення ним квартири (вивезення своїх речей, передання ключів власнику чи законному користувачу тощо). Це свідчить про те, що нічого не заважає в подальшому відповідачу повернутися до вказаної квартири і надалі створювати перешкоди позивачу у користуванні ним цим майном.

Тому, враховуючи баланс інтересів обох сторін, виходячи з принципів розумності та справедливості, та зважаючи на факт користування відповідачем спірним нерухомим майном без належної правової підстави, з однієї сторони, та проживання позивача у вказаній квартирі на підставі закону, суд приходить до висновку, що порушене право позивача на проживання у квартирі АДРЕСА_1 підлягає захисту в судовому порядку, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Що стосується вимоги позивача про стягнення на його користь витрат на правову допомогу у розмірі 15140,00 грн.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт ; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Позивачем понесено витрати на професійну правничу допомогу (Акт приймання-передачі послуг №АЛ-0002 від 21.02.2025, договір про надання професійної (правничої) допомоги від 15.10.2024, копія ордеру про надання правничої допомоги). Суд враховує, що розмір витрат на оплату послуг представника має бути співмірним із: складністю справи, часом, витраченим представником на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих представником послуг та виконаних робіт, ціною позову. Тому суд вважає, що необхідно зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу і стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2-13, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив

Позов задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) та витрати на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн. (сім тисяч гривень нуль копійок).

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , останнє відоме місце реєстрації адреса: АДРЕСА_4 .

Третя особа: Миколаївська міська рада:54001, м. Миколаїв, вул.. Адміральська, 20.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 02.05.2025.

Суддя В. В. Кокорєв