Справа №467/1357/24
Провадження № 22-ц/812/590/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

подану адвокатом Біликом Віктором Станіславовичем

на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кірімовою О.М., дата складання повного тексту незазначена, у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що АТ «ПУМБ» Будулуці А.О. 04 серпня 2018 року на підставі кредитного договору № 801 видано кредитну картку з кредитним лімітом в сумі 20000 грн., який пізніше було збільшено до 39200 грн.

Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01 липня 2024 року складає 60720,62 грн., з яких: 39173.02 грн. - заборгованість за кредитом; 21547.6 грн. заборгованість процентами; 0 грн. - заборгованість за комісією.

Вказують, що позивач направив письмову вимогу (повідомлення) відповідачу на адресу місця проживання, яку вона зазначила у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачем погашена не була.

Враховуючи вищевикладене, просили стягнути з ОСОБА_1 на їх користь 60720,62 грн. заборгованості за кредитним договором та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2025 року позов акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі АТ «Пумб») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованість в сумі 60720 грн. 62 коп., яка складається з: 39173 грн. 02 коп. - заборгованість за сумою кредиту, 21547 грн. 60 коп. - заборгованість за відсотками, сплачений судовий збір в сумі 2422 грн. 40 коп.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог та вважає необхідним задовольнити позовні вимоги АТ «ПУМБ».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через адвоката Білика В.С., вважає, що таке рішення є незаконним, необґрунтованим, крім того судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права, тому просила про його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так, вказувала, що зі змісту позовної заяви, паспорту споживчого кредиту, публічної пропозиції на укладення договору та інших наявних у матеріалах справи документів вбачається, що 04 серпня 2018 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 801 для споживчих цілей. Апелянту оформлено кредитну картку та встановлено кредитний ліміт (який потім збільшувався). Станом на момент звернення до суду Апелянт має заборгованість, водночас Кредитний договір є дійсним, а строк повернення кредиту ще не настав (наданий кредит - кредитний ліміт без строку дії користування коштів, тому Позивач досі нараховує відсотки за користування коштами).

Звертає увагу, що відповідно до частини 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу.

Тобто для банків законодавством України встановлена обов`язкова досудова процедура врегулювання спору.

Зі змісту позовної заяви додатково вбачається твердження позивача про направлення письмової вимоги (повідомлення) апелянту на адресу місця проживання, однак у наданий строк заборгованість погашена не була.

Зі змісту письмової вимоги (повідомлення) вих. № КНО-44.2.2/382 від 02 липня 2024 року, окрім вищевказаного, вбачається, що станом на 01 липня 2024 року у апелянта існує заборгованість перед банком у розмірі 60720 грн. 62 коп. Вказана вимога надіслана на поштову адресу АДРЕСА_1 . Надано апелянту 30-денний строк на погашення заборгованості на підставі ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування».

Втім, наявний у матеріалах справи список 20240701 ПУМБ 1262 згрупованих відправлень не містить дати відправлення (відбитки календарного штемпеля), підпису та печатки посадової особи, яка відповідальна за відправлення документів, а зазначений у ньому поштовий трекінг 542 на офіційному сайті АТ «УКРПОШТА» не відстежується. Поміж іншого матеріали справи не містять жодних інших доказів, наприклад опису вкладення, повідомлення про вручення/не вручення поштового відправлення, тощо, на підставі яких можна перевірити виконання Позивачем вищевказаних вимог законодавства України та отримання Апелянтом вищевказаної письмової вимоги (повідомлення).

Апелянт заперечує отримання вищевказаної письмової вимоги (повідомлення), а також стверджує, що їй було невідомо про будь-які претензії з боку позивача до звернення його до суду, адже вона частково погашала кредит.

Звертає увагу, що зі змісту наданих до відзиву договорів оренди квартири вбачається, що протягом 2024 року та наразі апелянт проживає в місті Одеса, тому ніяк не могла отримати вищевказану письмову вимогу (повідомлення), водночас позивач володів електронною адресою та телефоном апелянта, однак не скористався цими засобами зв`язку для виконання вимог ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» та досудового врегулювання спору, чим не тільки порушив закон, а ще й створив для апелянта штучні незручності.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача на час розгляду справи апеляційним судом не надходив.

Сторони про розгляд справи повідомлені належним чином.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України (в редакції на час подачі апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 04 серпня 2018 року між Акціонерним товариством «ПУМБ» та відповідачкою ОСОБА_1 була підписана заява № 801 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до умов якої ОСОБА_1 просила відкрити на її ім`я поточний рахунок та надати кредитну картку, встановити на поточний рахунок кредитний ліміт в розмірі 20000 грн. Розрахунковий день 30 число місяця. Платіжна дата 30 число місяця. Строк дії кредитного ліміту, процентна ставка за користування кредитним лімітом, розмір мінімального платежу та інші умови надання та обслуговування Кредитної картки встановлюються відповідно до умов ДКБО в залежності від типу кредитної картки.

Підписанням цієї заяви ОСОБА_1 беззастережно підтверджує, що приймає Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБО), яка розміщена на сайті ПАТ «ПУМБ» в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування і погоджується з тим, що може обирати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через Дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості у Банку), а при обранні послуги з укладення Договору страхування, підписанням цієї заяви підтверджує свою згоду на укладання Договору страхування на зазначених умовах.

Також, 04 серпня 2018 року відповідачка ОСОБА_1 підписала Паспорт споживчого кредиту, зміст якого узгоджується зі змістом вищевказаної заяви № 801 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

В пункті 4 Паспорту споживчого кредиту, зазначена процентна ставка, відсотків річних 47.88 %, тип процентної ставки фіксована, реальна річна процентна ставка 57,90 %.

Заява відповідача про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, публічна пропозиція АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, становлять укладений сторонами договір, який є договором приєднання в силу ст. 634 ЦК України, що підтверджується їхніми підписами в заяві.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору споживчого кредиту №801 від 04 серпня 2018 року, зазначений договір недійсним не визнано.

Таким чином, за встановлених обставин справи та досліджених доказів, суд дійшов до висновку про укладеність договору споживчого кредиту №801 від 04 серпня 2018 року, між відповідачем та акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк».

Позивач виконав свої зобов`язання шляхом надання відповідачу кредитних коштів у вигляді кредитного ліміту, який був збільшений до 392000 грн., що підтверджується Довідкою про збільшення кредитного ліміту по Договору №801 від 04 серпня 2018 року, де також зазначено розмір процентної ставки 47.88 %, який є незмінним з часу укладання договору.

Протягом дії кредитного договору Відповідач не надавала заперечень Банку, що не погоджується з розміром збільшеного кредитного ліміту, навпаки, активно користувалася карткою після збільшення розміру кредитного ліміту, що підтверджується Випискою з особового рахунку.

Заборгованість за кредитним договором №801 від 04 серпня 2018 року , станом на 01 липня 2024 року складає 60720,62 грн., з яких: заборгованості за основним боргом 39173,02 грн.; заборгованості за відсотками 21547,60 грн., хоча фактично розрахунок такої суми здійснено станом на на 01 берерзня 2021 року ( а.с.23-24)

З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було направлено письмову вимогу (повідомлення) №вих. КНО-44.2.2/382 від 02 липня 2024 року з вимогою погасити заборгованість за кредитним договором №801 в сумі 60720,62 грн. протягом 30 днів з дня отримання цього листа, що підтверджується копією даної письмової вимоги та списком №20240701 ПУМБ_1262 згуртованих відправлень.

Оскільки досудова вимога банку про погашення кредитної заборгованості позичальником добровільно задоволена не була, банк звернувся з цим позовом до суду для стягнення наявної кредитної заборгованості.

Ухвалюючи рішення суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог та вважав необхідним задовольнити позовні вимоги АТ «ПУМБ» і стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 60720 грн. 62 коп.

З таким рішенням суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується у повному обсязі.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

Положеннями частини першої статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За правилами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина перша, друга статті 640 ЦК України).

У відповідності до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, згідно положень статті 1046 цього Кодексу договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 536 цього Кодексу за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Положеннями частини другої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 04 серпня 2018 року, окрім заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, підписала особисто і паспорт споживчого кредиту, у якому зазначено усі умови отримання кредитних коштів. Зокрема: кредитний ліміт - 20000 грн., строк кредитування - 12 місяців з автоматичною пролонгацією, процентна ставка 47.88% річних.

Відповідно до довідки, виданої АТ «ПУМБ», кредитний ліміт за договором №801 від 04 серпня 2018 року було збільшено до 39200 грн.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору споживчого кредиту №801 від 04 серпня 2018 року, зазначений договір недійсним не визнано.

Таким чином, за встановлених обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність договору споживчого кредиту №№801 від 04 серпня 2018 року, між відповідачем та акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк».

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Із виписки з особового рахунку ОСОБА_1 наданої АТ «ПУМБ» вбачається, що остання систематично використовувала грошові кошти з кредитного рахунку на оплату товарів та послуг та здійснювала часткове погашення кредиту. Вказані факти не заперечувалися і самою відповідачкою.

Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2020 у справі №278/2177/15-ц виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

Підписуючи паспорт споживчого кредиту, відповідач була ознайомлена з розміром кредитного ліміту, розміром реальної річної процентної ставки, розрахунковою та платіжною датою кредиту; строком дії кредитного ліміту, розміром мінімального платежу та іншими умовами надання та обслуговування кредитної картки.

Сам факт підписання паспорту споживчого кредиту не може вказувати на укладання між сторонами кредитного договору, між тим у справі що розглядається паралельно із паспортом споживчого кредиту підписано і заяву про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб і умови викладені у цих документах не суперечать один одному, навпаки доповнюють і доводять укладання договору на відповідних умовах.

Отже, у справі, яка переглядається, встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, Відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, а банк надав позичальнику інформацію про умови кредитування, відсоткову ставку, валютні ризики та форми забезпечення кредиту.

З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що кредитний договір № 801 від 04 серпня 2018 року укладений у спосіб, визначений чинним законодавством та матеріалами справи безспірно стверджується дійсність грошової вимоги АТ «ПУМБ» по стягненню заборгованості за кредитним договором.

Крім того, колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга не містить доводів щодо не підписання та не узгодження з відповідачкою позивачем умов кредитного договору.

Щодо доводів апеляційної скарги про недотримання банком обов`язку досудового врегулювання спору, то колегія суддів зазначає наступне.

За положеннями ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього Кодексу.

Укладений між сторонами кредитний договір не містять умови, відповідно до яких банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині, а тому, згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися відповідно до вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц виснувала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини 10 статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року у справі № 1-2/2002 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) вказано, що можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Конституційний Суд України виснував, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України "Про споживче кредитування" №1734-VIII, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні

Відповідно до ч.4 ст.16 Закону України "Про споживче кредитування" у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Отже вказаною нормою встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України"Проспоживче кредитування" порядок.

За відсутності факту належного направлення кредитором вимоги позичальнику про усунення порушень кредитного договору, суд може стягнути лише прострочену суму боргу, а платежі, за якими строк сплати ще не настав, ні.

Умовами договору не перебачено встановлення обов`язку повідомлення кредитодавця про намір дострокового повернення споживчого кредиту з оформленням відповідного документа.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем на адресу відповідача, було направлено письмову вимогу (повідомлення) вих. №КНО-44.2.2/382 від 02 липня 2024 року з вимогою погасити заборгованість за кредитним договором №801 в сумі 60720,62 грн. протягом 30 днів з дня отримання цього листа, що підтверджується копією даної письмової вимоги та списком №20240701 ПУМБ_1262 згуртованих відправлень. Доказів отримання відповідачем письмової вимоги за місцем її реєстрації матеріали справи не містять. Відсутні в справі і погоджені і підписані сторонами умови кредитного Договору за яким факт направлення такої вимоги мав би вважатись належним повідомленням боржника тощо (а.с 20 зв, 21).

Тобто наявні докази намагання виконання позивачем вимог ч.4 ст. 16 Закону України "Про споживче кредитування", якою врегульовано порядок дострокового погашення кредиту.

Заперечуючи проти стягнення заборгованості за кредитним договором відповідачка у апеляційній скарзі посилалася на те, що вона не отримувала письмову вимогу банку ні за місцем реєстрації, на за місцем проживання у м. Одеса, де вона з 2024 року винаймає житло, а наявний у матеріалах справи список групованих відправлень не містить дати відправлення, підпису та печатки посадової особи, яка відповідальна за відправлення документів, зазначений в ньому поштовий трекінг на офіційному сайті АТ «Укрпошта» не відстежується, та інших доказів, на підставі яких можна перевірити виконання позивачем вищевказаних вимог закондавства України та отримання апелянтом письмової вимоги.

Доводи скарги про те, що Банк порушив вимоги Закону України "Про споживче кредитування" щодо направлення досудової вимоги з огляду на те, що відповідачка не отримувала такої вимоги є неприйнятними.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. ( частина 3 статті 83 ЦПК України).

Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подано в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтовує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї (частина 1 статті 84 ЦПК України).

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Із матеріалів справи встановлено, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачка не заперечувала отримання нею досудової вимоги, будь-яких клопотань про витребування доказів у позивача на підтвердження отримання нею зазначеної досудової вимоги не заявляла. Доказів про те, що відповідачка змінювала зазначене нею місце поживання та повідомляла про ці обставини кредитора, також ОСОБА_1 не надала.

Із наданого банком розрахунку заборгованості за договором № №801 від 04 серпня 2018 року, укладеним між АТ "ПУМБ" та ОСОБА_1 , вбачається, що станом на 01 липня 2024 року, у відповідача існувала прострочена заборгованість за тілом кредиту у розмірі 39173 грн.02 коп. та прострочена заборгованість за процентами у розмірі 21547 грн.60 коп.

Крім того, на підтвердження наявної простроченої заборгованості Банком надано до суду виписку по особовому рахунку за період з 04 серпня 2018 року по 01 липня 2024 року.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірно висновку про стягнення з позичальника на користь банку простроченої заборгованісті, яка виникла на час звернення останнього до суду, строк сплати якої настав.

Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Твердження ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є безпідставними.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановивши обставини справи.

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частинами 1, 2, 4, 5, 8, 10 статті 84 ЦПК України передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

До апеляційної скарги відповідачем надано договори оренди квартири від 20 січня 2024 року та від 01 серпня 2024 року у м. Одеса, які не подавалися нею до суду першої інстанції, і не були предметом дослідження судом першої інстанції. Більш того, у відзиві на позовну заяву було відсутнє посилання на зміну відповідачем місця свого проживання. Клопотання про долучення нових доказів при цьому відповідач не заявляє, а також не виклала причини неподання вказаного доказу суду першої інстанції.

Вказане свідчить про порушення відповідачем визначеного законом порядку подання доказів в суді апеляційної інстанції та унеможливлює провести аналіз причин неподання доказу в суд першої інстанції, а отже виключає можливість його прийняття відповідно до статті 367 ЦПК України.

У зв`язку із викладеним долучені до апеляційної скарги договори оренди квартири від 20 січня 2024 року та від 01 серпня 2024 року у м. Одеса не приймається апеляційним судом до розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Біликом Віктором Станіславовичем залишити без задоволення, а рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 12 травня 2025 року.