Провадження № 22ц/812/607/25 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

12 травня 2025 року м. Миколаїв Справа №490/11451/24

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

переглянувши у спрощеному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Саламатіна О.В., у приміщенні цього суду, за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби України у м.Миколаєві Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про стягнення безпідставно набутого майна,

встановив:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовував наступним.

05 червня 2020 року до Заводського районного суду м. Миколаєва в межах розгляду справи №487/5524/18, ним було подано клопотання про забезпечення доказів, яке мало бути розглянуто не пізніше п`яти днів з дня його надходження до суду.

За розгляд судом вказаного клопотання позивачем було сплачено до бюджету 430 грн судового збору згідно квитанції №26895198 від 05 червня 2020 року, кошти по якій отримало Управління Державної казначейської служби України у м. Миколаєві.

Суд закінчив розгляд справи прийняттям рішення і додаткового рішення 15 вересня 2021 року та 09 червня 2023 року відповідно, але не розглянув клопотання про забезпечення доказів, за розгляд якого був сплачений судовий збір.

Позивач зазначав, що, на його думку, у Держави Україна немає підстав утримувати у себе його кошти, сплачені за розгляд заяви судом, оскільки Державою Україна не виконано свій обов`язок щодо забезпечення права на розгляд судом клопотання про забезпечення доказів та оскільки розгляд справи в суді першої інстанції, в якій повинно було вирішуватись питання про забезпечення доказів, закінчено, а клопотання про забезпечення доказів не розглянуто, Держава Україна безпідставно зберігає у себе кошти позивача в сумі 430 грн, сплачені за розгляд клопотання.

Позивач посилався на положення частин 1 та 2 статті 1212 ЦК України та на висновки Верховного Суду (від 25 червня 2018 року у справі №314/3995/15, від 11 липня 2018 року у справі № 752/18477/15-ц) згідно з якими, стаття 1212 ЦК України застосовується в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Позивач наголошував, що 08 вересня 2024 року звернувся з позовом до Заводського районного суду м. Миколаєва про стягнення з суду 430 грн судового збору, посилаючись на те, що ст. 7 Закону України «Про судовий збір» не передбачає такої підстави для повернення судового збору, як відмова суду розглядати клопотання про забезпечення доказів. Проте суд, замість того щоб розглянути позовну заяву по суті з ухваленням рішення суду, 31 жовтня 2024 року постановив ухвалу, якою відмовив у стягненні (поверненні) судового збору, оскільки ст.7 Закону України «Про судовий збір» не передбачає такої підстави для повернення судового збору, як відмова суду розглядати клопотання про забезпечення доказів.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути (повернути) в установленому законом порядку з Державного бюджету України на його користь 430 грн, сплачених згідно квитанції №26895198 від 05 червня 2020 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалюючи таке рішення суд дійшов висновку, що в даному випадку відсутня одна з двох обставин, які у сукупності є підставою для виникнення підстав для повернення майна особою, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) встановлені частиною першою статті 1212 ЦК України, а саме - наявна правова підстава для набуття чи збереження майна, це статті 3 та 4 Закону України «Про судовий збір» на виконання яких позивачем і було сплачено 430,00 грн за клопотання про забезпечення доказів в справі №487/5524/18, що унеможливлює стягнення вказаних сум на користь позивача на підставі статті 1212 ЦК України.

Суд вважав, що сплачені позивачем кошти в розмірі 430,00 грн за клопотання про забезпечення доказів в справі №487/5524/18, є такими, що здійснені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді відповідної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом та вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинами справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вказував, що всупереч вимогам п.4 ч.4 ст.265 ЦПК України рішення суду не містить висновку про те, чи було порушено його право на володіння коштами у сумі 430 грн судового збору, сплаченого за виконання судом свого обов`язку розглянути клопотання про забезпечення доказів, після того, як суд ухилився від розгляду клопотання.

Судом застосовано Закон України «Про судовий збір», який не підлягає застосуванню, оскільки вказаним законом регулюються правовідносини щодо можливості повернення судового збору у разі виконання Державою (її судовою гілкою влади) своїх обов`язків, тобто у разі розгляду клопотання та прийняття судового рішення про його задоволення. Стаття 7 Закону України «Про судовий збір» не містить такої підставі для повернення судового збору, як відмова суду розглядати оплачені судовим збором клопотання, оскільки законодавча гілка влади не могла припустити, що судова реформа приведе до такого рівня незалежності судової влади.

Також вказував, що відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Так, у Держави була підстава отримати суму судового збору. Але оскілки оскільки суд не ухвалив судового рішення про задоволення чи відмову в задоволенні клопотання, підстава у Держави утримувати кошти відпала. Згідно висновків Верховного Суду (від 25 червня 2018 року у справі №314/3995/15, від 11 липня 2018 року у справі № 752/18477/15-ц) згідно з якими, стаття 1212 ЦК України застосовується в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Отже, оскільки повернення коштів, керуючись Законом України «Про судовий збір», як спеціальним способом захисту, неможливе (що визнав і суд), застосуванню підлягає ст.1212 ЦК України.

Правом подачі відзив на апеляційну скаргу відповідач та третя особа не скористалися.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень статті 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення суд дійшов висновку, що в даному випадку відсутня одна з двох обставин, які у сукупності є підставою для виникнення підстав для повернення майна особою, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) встановлені частиною першою статті 1212 ЦК України, а саме - наявна правова підстава для набуття чи збереження майна, це статті 3 та 4 Закону України «Про судовий збір» на виконання яких позивачем і було сплачено 430,00 грн за клопотання про забезпечення доказів в справі №487/5524/18, що унеможливлює стягнення вказаних сум на користь позивача на підставі статті 1212 ЦК України.

Суд вважав, що сплачені позивачем кошти в розмірі 430,00 грн за клопотання про забезпечення доказів в справі №487/5524/18, є такими, що здійснені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді відповідної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом та вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Заводським районним судом міста Миколаєва розглядалася справа №487/5524/18 за позовом ОСОБА_1 до Автогаражного кооперативу «Парма» та Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Парма» про визнання недійсним рішення Правління Автогаражного кооперативу «Парма» від 31 серпня 2015 року та правочину про передачу в користування (оренду) гаражу № НОМЕР_1 .

Під час розгляду справи, 05 червня 2020 року за вх. №16760 до Заводського районного суду міста Миколаєва, позивачем ОСОБА_1 було подано клопотання про забезпечення доказів по справі №487/5524/18.

Згідно квитанції №26895198 від 05 червня 2020 року ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в розмірі 430 грн. Отримувачем зазначено: УК у м. Миколаїв/Заводський р-н/22030101. Код отримувача: 37992781. Призначення платежу: 101; ; 22020101; судовий збір за позовом ОСОБА_1 .

Як вбачається з рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2021 року та додаткового рішення того ж суду від 09 червня 2023 року у справі №487/5524/18 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 жовтня 2024 року в справі №487/5524/18 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про повернення сплаченої суми судового збору за клопотанням про забезпечення доказів в розмірі 430,00 грн в справі відмовлено. Даних щодо оскарження вказаного судового рішення позивачем не надано.

У справі, що переглядається ОСОБА_1 просив стягнути сплачений ним судовий збір за поданим ним клопотанням про забезпечення доказів в іншій справі, як безпідставно набуте майно.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Згідно з цивільним процесуальним законодавством встановлено види судових витрат, порядок їх розподілу тощо.

Відповідно до частин 1,2 статті 132 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України питання про розподіл судових витрат вирішується судом у рішенні, постанові або ухвалі.

За змістом зазначених норм за своєю правовою природою судовий збір може бути відшкодований виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.

Витрати, зокрема, судовий збір, пов`язаний з витребуванням доказів є такими, що понесений особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такий судовий збір віднесено до судових витрат, він відшкодовується в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; його не можна визнати безпідставно отриманим у розумінні положень цивільного законодавства України й він не може бути стягнутий за позовною вимогою в іншому провадженні.

У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц за провадженням № 14-400 цс 18, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц за провадженням № 14-447цс19, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №489/5045/18 за провадженням № 14-191 цс 19).

Отже, судовий збір, сплачений у вказаній судовій справі не є тотожнім безпідставно набутому майну та не набуває відповідних ознак унаслідок не реалізації права на його відшкодування у передбаченому законом порядку.

Законодавством не передбачено можливості стягнення сплаченого судового збору в іншій цивільній справі у порядку цивільного судочинства за окремим позовом, як і немає правових підстав для ототожнення судового збору і безпідставно набутого майна у розумінні положень чинного законодавства.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду про неможливість стягнення вказаної суми судового збору на користь позивача на підставі статті 1212 ЦК України.

Колегія суддів апеляційного суду вважає помилковим посилання заявника на незастосування судом першої інстанції висновків, що зазначені у вищезазначених постановах Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі №314/3995/15, від 11 липня 2018 року у справі № 752/18477/15-ц, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. У вищезазначених справах та у справі, яка переглядається, різні зміст позовних вимог та фактичні обставини, зокрема, у наведених справах спір стосувався наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин.

Таким чином, на думку колегії суддів відсутні підстави для врахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини.

Вимоги апеляційної скарги щодо витребування у відповідача та третьої особи відзиву на апеляційну скаргу та пояснення по справі не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до приписів частини першої статті 360 ЦПК України подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу є правом учасників справи.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, та апеляційний суд розподіл судових витрат не здійснює.

Керуючись статтями 367, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 12 травня 2025 року.