КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5196/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Григоренка Олега Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2024 року у складі судді Вовка С.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 25 % з усіх видів її заробітку (доходів) до ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу та визначення місця проживання їх сина.

Позов обґрунтовано тим, що з 28 березня 2021 року ОСОБА_2 разом із сином та батьками проживають в орендованій двокімнатній квартирі. З цього часу дитина перебуває виключно на утриманні батька, відповідачка не надає коштів на утримання сина.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/5 частки з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24 травня 2021 року і до ІНФОРМАЦІЯ_2 . В задоволенні іншої частини вимог позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/5 частки з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у межах суми платежу за один місяць.

В апеляційній скарзі адвокат Григоренко О.С. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що 27 березня 2021 року ОСОБА_2 викрав сина з постійного його місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 і по теперішній час не дає можливості ОСОБА_1 бачитись та спілкуватись з сином.

Вказує, що з даного приводу зверталась до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районного у м. Києві державної адміністрації, у зв`язку з чим Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією було прийнято рішення про участь матері у вихованні сина, яке ОСОБА_2 оскаржив до суду і по сьогоднішній день не виконує.

Посилається на те, що у зв`язку з початком військової агресії російської федерації проти держави України, в березні місяці 2022 року ОСОБА_2 організував зі своїми батьками вивезення сина з території України та не повідомив ОСОБА_1 про дану обставину й країну і місце нового проживання сина.

Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_2 в період з березня місяця 2022 року по 21 травня 2023 року перебував окремо від сина на території України, а з 21 травня 2023 року по теперішній час, окремо від сина, на території Республіки Казахстан, у зв`язку з дипломатичним відрядженням до Посольства України в Республіці Казахстан до 2027 року.

Вважає, що оскільки позивач та син з березня місяця 2022 року по теперішній час проживають окремо один від одного, тому законні підстави згідно ч. 3 ст. 181 СК України для стягнення аліментів з неї на користь ОСОБА_2 відсутні.

Зазначено, що позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують, що він утримував сина в період з березня місяця 2022 року по теперішній час, зокрема: перераховує кошти своїм батькам для придбання речей, продуктів харчування сину; купує речі для сина та передає їх сину засобами поштового зв`язку; оплачує гуртки, які відвідує син.

Окрім цього, судом першої інстанції неповно з`ясовані обставин справи з приводу того, що ОСОБА_1 сплачує кредитні зобов`язання до 26 лютого 2026 року щомісячно у розмірі 9 032 грн 05 коп.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Чернецька Г.М. в інтересах ОСОБА_2 , відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2024 року - залишити без змін.

Вважає, що оскаржуване рішення є законним та таким, яке ухвалено в інтересах дитини.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

За положенням ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зі справи убачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 16 травня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 658 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 8 т.1).

У шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10 т.1).

Під час розгляду даної справи рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року у справі № 757/13109/21-ц визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 16 травня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис 658.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2024 року у справі № 757/13109/21-ц рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року в частині визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком, а також в частині розподілу судових витрат - скасовано, ухвалено по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову по справі. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з ОСОБА_1 .. Вирішено питання судових витрат. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 757/13109/21-ц постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2024 року скасовано, рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року в частині вирішення питання про визначення місця проживання дитини залишено в силі (а.с. 3-18 т.2).

Вирішуючи спір, районний суд виходив з того, що оскільки дитина проживає разом із позивачем, відповідачка свого обов`язку щодо утримання дитини не виконує, є здоровою та працевлаштованою, отримує стабільний дохід й прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача аліментів у розмірі 1/5 частки з усіх її видів заробітку (доходів) починаючи від дня пред`явлення позову, 24 травня 2021 року, до дня визначення місця проживання дитини - 22 травня 2024 року.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до пункту 3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною першою статті 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що матір, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

Згідно із ч. 1 ст. 8 ЗУ "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Як убачається зі справи рішенням у справі № 757/13109/21-ц, місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визначено з батьком - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що матеріали справи не містять доказів утримання ОСОБА_2 їх спільного сина, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріалами справи доведено факт перебування дитини сторін на утриманні позивача, а тому та обставина, що на даний час малолітній ОСОБА_3 знаходиться за кордоном, по справі правового значення не має.

У справі відсутні докази на спростування доводів ОСОБА_2 про перебування дитини в іншій державі покликано необхідністю створення безпечних умов для життя та здоров`я сина, що є першочерговим обов`язком батьків, особливо за умови військової агресії росії проти України.

Проживання сина сторін окремо від батька не вказує на те, що він не утримує його й зазначені обставини відповідачкою не спростовано, а також не надано доказів на підтвердження протилежного та утримання нею дитини, що у відповідності до чинного законодавства є обов`язком батьків.

За таких обставин апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, про те, що оскільки позивач та син з березня місяця 2022 року проживають окремо один від одного, тому законні підстави згідно ч. 3 ст. 181 СК України для стягнення аліментів з неї на користь ОСОБА_2 відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами зазначеної правової норми на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що встановлений судом першої інстанції розмір аліментів відповідає обставинам справи та узгоджується з положеннями ст. 182 СК України.

Суд також врахував матеріальний стан відповідачки, що на її на утриманні перебуває непрацездатна мати та обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача аліментів у розмірі 1/5 частки з усіх її видів заробітку (доходів) починаючи від дня пред`явлення позову, 24 травня 2021 року, до дня визначення місця проживання дитини - 22 травня 2024 року.

Апеляційний суд вважає, що судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що встановлений судом першої інстанції розмір аліментів відповідає обставинам справи та узгоджується з положеннями ст. 182 СК України.

Отже, з урахування усіх обставин апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає рішення районного суду таким, що відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Правові підстави для задоволення поданої по справі апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Григоренка Олега Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: