Єдиний унікальний номер судової справи: 485/1869/24
Номер провадження: 22-ц/812/866/25 Суддя-доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю представника позивача - адвоката Герцуна В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в її інтересах

адвокатом Герцуном Віктором Степановичем

на заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2025 року, ухваленого під головуванням судді - Соловйова О.В., в приміщені того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи - Служби у справах дітей Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 в інтересах якої діяв адвокат Герцун В.С., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей.

Позов обґрунтовано тим, що з 05 червня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 05 червня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 2020 року розірвано. Від подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ще до офіційного розірвання шлюбу з відповідачем, позивач разом з дітьми перейшла жити до своєї матері за адресою: АДРЕСА_1 . З дати розірвання шлюбу і до теперішнього часу відповідач не цікавиться життям дітей, не приймає участі в їх вихованні та утриманні.

На теперішній час позивач з відповідачем так і не дійшли згоди щодо того, з ким будуть проживати діти. На думку позивача, відповідач в будь-який вигідний для нього час може прийти в сім`ю та забрати дітей нехтуючи їх інтересами та правами. Крім того, у позивача виникають проблеми у зв`язку з відсутністю відповідача, оскільки вона не може зняти з реєстрації дітей та зареєструвати за іншим місцем проживання без згоди батька дітей, тощо. На теперішній час ОСОБА_1 працює, має достатній заробіток щоб піклуватися про дітей, має житло в якому створені всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, знає інтереси дітей, їх потреби, разом вони проводять багато часу. У позивача з дітьми одне комфортне середовище, знаходячись в якому останні почуваються захищеними, оскільки турбується про них, виховує їх, дбає про стан їх здоров`я, забезпечує усі їх матеріальні потреби.

Посилаючись на викладене, позивачка просила визначити місце проживання дітей: сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з нею - матір`ю ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що звертаючись до суду із зазначеним позовом позивачкою не надано доказів порушення її прав, а саме не доведено вчинення відповідачем жодних дій зі зміни місця проживання дітей, в тому числі висловлювання погроз останнім забрати дітей у позивачки в будь-який час. Відомостей про те, що існували які-небудь суперечності або складності у спілкуванні дітей з батьком у період проживання дітей з матір`ю матеріали справи також не містять. Також суд звернув увагу на те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до вимог ч. 2 ст. 29 ЦК України, досяг віку в якому він самостійно обирає місце проживання. З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що вимоги про визначення місця проживання дітей заявлені позивачкою передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дітей та принаймні існувати на час вирішення справи в суді.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Герцун В.С. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, не повне встановлення обставин справи, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково - визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції помилково так і не було встановлено підстав для звернення з позовом, суд не прийняв до уваги, що батько самоусунувся від обов`язків по утриманню і вихованню дітей. Зазначає, проте, що відсутність відповідача позбавляє позивача можливості вирішити питання місця проживання дітей шляхом укладення договору. Вказує на те, що між сторонами залишилися не врегулюванні питання щодо місця проживання дітей, а тому між ними все ж таки є спір. Посилається на те, що в даному випадку наявний спір, що виражається в юридичній визначеності місця проживання дитини.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання сторони не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши суддю - доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України).

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що з 05 червня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 лютого 20202 року розірвано.

Від подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується наданими свідоцтвами про народження дітей з відповідними записами про батьків (а.с. 19-20).

На теперішній час ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 та проживає разом з дітьми (а.с. 16-17).

Діти навчаються у Миколаївській гімназії № 64 Миколаївської міської ради Миколаївської області, ОСОБА_6 учень 8-го класу навчається в гімназії з 2017 року, та Анна учениця 4-го класу навчається з 2021 року.

Відповідно до характеристик з навчального закладу, діти сторін проживають за однією адресою з позивачкою по АДРЕСА_1 , завжди мають охайний вигляд, забезпечені всім необхідним приладдям та речами, які необхідні для навчання. Усі питання щодо навчання, виховання, фінансового забезпечення дітей вирішує мати ОСОБА_1 . Батько ОСОБА_3 не здійснює контролю за навчанням та поведінкою дітей, батьківські збори жодного разу не відвідував та не цікавився успіхами дітей навіть у телефонному режимі (а.с. 22-23).

Також, позивачкою укладено декларації про вибір лікаря-педіатра в КНП Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» як законним представником неповнолітніх дітей, в яких також зазначена адреса проживання АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Позивачка проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 07 липня 2023 року, займає посаду старшого кухара, загальний дохід за період з 01 лютого 2024 року по 31 липня 2024 року становить 148 382,81 грн (а.с. 11).

За місцем проходження служби позивачка характеризується позитивно, за характером спокійна, професійна підготовка на високому рівні, свої службові обов`язки виконує охоче, в колективі користується авторитетом та повагою (а.с. 21).

Відповідач також призваний на військову службу 11 липня 2023 року. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 27 грудня 2023 року № 370 має статус військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину з 27 грудня 2023 року (а.с. 118).

Орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Миколаївської міської ради у висновку від 17 грудня 2024 року вважав за доцільне визначити місце проживання дітей разом з матір`ю (а.с. 73-74).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив із того, що за встановлених обставин відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, які фактично проживали і проживають разом з нею, між батьками виник спір саме щодо місця проживання дітей.

З таким висновком суду колегія погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина друга статті 160 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Статтею 19 СК України визначено обов`язкову участь органу опіки та піклування у вказаній категорії справ, надання останнім висновку, з яким суд може не погодитись, якщо такий суперечить інтересам дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Як встановлено під час розгляду справи, діти ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають разом із матір`ю - ОСОБА_1 .

При цьому матеріали справи не містять жодних заперечень відповідача стосовно визначення місця проживання дітей разом із позивачкою.

Частинами другою, третьої статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов правильного висновку про відмову у позові зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у сімейні відносини, врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників, та недоведеність необхідності захисту інтересів позивача та малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскарженого судового рішення.

Вказане загалом узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23, від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23, від 25 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23.

Доводи апеляційної скарги про те, що незважаючи на фізичну відсутність батька дітей існує очевидна правова невизначеність щодо місця проживання дітей, що є основою наявності юридичного спору, не заслуговують на увагу, оскільки судове рішення у справі про визначення місця проживання дитини з одним із батьком може бути ухвалено коли між батьками немає домовленості про те, з ким із них буде проживати дитина. Натомість у даній справі, яка переглядається, діти після розлучення сторін постійно проживали із матір`ю, відповідач не заперечував щодо проживання дітей разом із матір`ю, а тому вказані посилання є помилковими щодо наявності підстав для визначення місця проживання дітей за рішенням суду, оскільки суд уповноважений на це у випадку недосягнення згоди між батьком і матір`ю (статті 160, 161 СК України).

Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, а відтак апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення.

З огляду на те, що апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія судів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Герцуном Віктором Степановичем - залишити без задоволення.

Заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 08 травня 2025 року.