Справа № 234/9740/21
Провадження № 2/202/223/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі:

головуючого - судді Мариніна О.В.

за участю секретаря судового засідання Пєшкічевої А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надану теплову енергію, -

ВСТАНОВИВ:

У 2021 році Товариство з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» звернулося до Краматорського міського суду Донецької області з позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 1 січня 2007 року ТОВ ««Краматорськтеплоенерго» згідно з встановленими тарифами здійснює поставку теплової енергії фізичним особам - поживачам послуг, в числі яких ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які мешкають в квартирі АДРЕСА_1 . В період часу з 01.04.2018 року по 01.03.2021 року відповідачі ухилялися від оплати за поставлену теплову енергію, у зв?язку з чим за ними утворилась заборгованість в розмірі 26822,91 грн., яка на момент пред?явлення позовної заяви не сплачена. Враховуючи викладене, просить стягнути суму боргу та понесені судові витрати.

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнала, пославшись на те, що ОСОБА_1 , не мешкає у цій квартирі оскільки у 2007 р. він продав її ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 02.02.2007 р. Вважає, що позивач не надав жодних доказів, які б засвідчували факт надання і отримання послуги постачання теплової енергії, оскільки договір про надання житлово-комунальної послуги не укладався. Окрім того, у 2008 році сам позивач відмовився укласти договір на постачання теплової енергії та з вини позивача у 2009 р. вона відмовилась від отримання його послуг через неналежну якість послуги шляхом самостійного демонтажу батарей. Вважає, що позивач не довів та не обґрунтував свої нарахування, невідомо яким чином та на підставі чого здійснювалося вимірювання кількості та вартості відображених нарахувань та визначення розміру послуг, у зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд змінив територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області на Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська та справу передано до визначеного суду.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 19.10.2023 року, матеріали цивільної справи за позовом було передано головуючому судді Марину О.В.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.07.2024 справу прийнято до свого провадження новим складом суду зі стадії розгляду по суті.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, новому складу суду подав заяву про розгляд справи без участі представника позивача, який позовні вимоги підтримує повністю.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце слухання справи.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до довідок № 40358, № 40210 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 ( а.с. 10- 11).

Відтак, судом встановлено, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано місце проживання відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2

У ТОВ ««Краматорськтеплоенерго» на ім`я ОСОБА_2 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_2 ( а.с. 4).

Звертаючись з даним позовом, позивач стверджує, шо у відповідачів наявна заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» запоставлену теплову енергію з 01.04.2018 року по 01.03.2021 в розмірі 26822,91 грн., на підтвердження чого надав оборотно-сальдову відомість.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з відповідачем не позбавляє його обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) та Верховного Суду від 05 липня 2021 року у справі № 401/660/20 (провадження № 61-2770св21).

Згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вартість комунальних послуг, що надаються виконавцем за колективним договором про надання комунальних послуг, складається із плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами, правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги, згідно з існуючими тарифами та перевірка розрахунку заборгованості та доказів надання комунальних послуг.

Разом з тим, звертаючись до суду із вимогою про стягнення заборгованості за поставлену теплову енергію, позивачем не долучено доказів на підтвердження факту приєднання будинку по АДРЕСА_3 до системи централізованого теплопостачання, а також надання ТОВ ««Краматорськтеплоенерго» послуг з поставки теплової енергії, зокрема і до квартири АДРЕСА_4 та що відповідачі отримали ці послуги та є споживачами житлово-комунальних послуг, а на ці відносини поширюється дія Закону України Про житлово-комунальні послуги.

Крім того, ТОВ ««Краматорськтеплоенерго» не надано доказів на підтвердження існуючих тарифів та калькуляції здійснених нарахувань відповідно до затверджених тарифів.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано суду лише оборотно-сальдову відомість із зазначенням заборгованості.

Інших доказів на підтвердження позовних вимог та наявності у відповідачів заборгованості в розмірі 26822,91 грн. суду не надало.

Не скористався позивач і своїм правом спростування тверджень відповідачки, викладених у відзиві.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

У той час, ч. ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

З огляду на наведене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про недоведеність заявлених позивачем позовних вимог.

Суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з теплопостачання (опалення) є необґрунтованими та не підтверджуються матеріалами справи, адже докази надані позивачем, у своїй сукупності не є достатніми, достовірними та належними для прийняття судом висновку про існування стверджуваних позивачем обставин, а тому позов задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене, у задоволенні позову слід відмовити, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає, що згідно ч.1,2 ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Отже, судові витрати по справі слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 247, 263, 265, 354, Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надану теплову енергію відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів до Дніпровського апеляційного суду.

Відповідно ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 травня 2025 року.

Суддя О. В. Маринін