Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/4110/24
Провадження №: 2/332/243/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 квітня 2025 р. м. Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Марченко Н.В., за участю секретаря судового засідання Петракея Р.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Федорович Юлії Генріківни до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку, який за законом є спільною сумісною власністю,-
Позивач звернулася до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом, в якому просить визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 право власності на частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який є спільною сумісною власністю подружжя « ОСОБА_3 ».
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.08.1979 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.
Від спільного подружнього життя позивач та відповідач мають двох доньок, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Під час перебування у шлюбі, подружжя на спільні гроші, подаровані батьками з обох сторін, 02 квітня 1981 року придбали у власність будинок за адресою: АДРЕСА_2 (номер будинку на теперішній час 358 (у 1966 році даний будинок мав АДРЕСА_3 , однак через збільшення збудованих домоволодінь в місті Гуляйполе, в подальшому номер даного будинку був спочатку змінений на АДРЕСА_4 (на момент купівлі), а у 1988 році, коли ситуація зазнала змін в зворотному напрямку, через зменшення домоволодінь в АДРЕСА_5 шляхом знесення, номер дому родини « ОСОБА_3 » був змінений з №362 на №358), який був оформлений на ОСОБА_2 .
Спочатку подружнє життя позивача із відповідачем складалось непогано, проте через деякий час почали виникати непорозуміння та сварки, відповідач не приділяв часу їх спільним дітям, не займався їх вихованням, не забезпечував їх базових потреб, пізніше почав зловживати спиртними напоями.
Ще під час перебування у шлюбі позивач та відповідач в присутності депутата Гуляйпільської міської ради ОСОБА_7 склали акт, датований 12 квітня 1994 року, про розділ майна подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Відповідно до зазначеного акту, подружжя поділило будинок на 2 частини.
Зазначеним актом було передбачено наступний розподіл власності:
-для ОСОБА_2 : зала 13,9 м2, спальня 6,6 м2 - всього 20,5 м2, також передбачено будування окремого входу зі сторони зали за власний рахунок останнього, оскільки після 13.06.1994 року ОСОБА_2 втрачає право доступу до приміщення, яке належить ОСОБА_1 ;
-для ОСОБА_1 : веранда 11.4 м2, прихожа 4,8 м2, кухня 7,5 м2, дві спільні 7,9 м2 та 6,1 м2 - загалом 37,7 м2.;
-Шлакоблочне приміщення загальною площею 48 м2 (приміщення автогаража - ОСОБА_2 , приміщення під літню кухню - ОСОБА_1 ), а також хазяйський сарай для утримання скота та птахів площею 32 м2 - ділиться порівну між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Також, подружжя поділило майно, яке належить кожному з них на праві власності.
В подальшому, для офіційного оформлення припинення шлюбних відносин між подружжям позивачем було ініційовано розірвання шлюбу із відповідачем, у зв`язку із чим 30 липня 1997 року Гуляйпільським районним судом Запорізької області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
Після розірвання шлюбу сторони продовжили проживати в будинку АДРЕСА_5 відповідно до здійсненого поділу, закріпленого актом від 12 квітня 1994 року.
ОСОБА_1 постійно проживала у спільному будинку із моменту його придбання подружжям, про що свідчить відмітка в паспорті про зареєстроване місце проживання, а також записи в домовій книзі, копії якої долучені до даної позовної заяви.
Починаючи із моменту оформлення поділу майна актом, тобто з 12 квітня 1994 року, позивачу та відповідачу вдавалось більш-менш мирно проживати в спільному будинку. Відповідач продовжував зловживати спиртними напоями, вчиняти сварки, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, іноді застосовував до позивача фізичне насилля.
За останні 10 років відповідач двічі виламував двері, які вели саме до частини будинку, яка відповідно до поділу, належала ОСОБА_1 .
Влітку 2022 року відповідач, ОСОБА_2 , зловживаючи алкогольними напоями, остаточно перестав дотримуватись умов поділу майна, закріпленого в акті від 12 квітня 1994 року, та почав заходити на територію ОСОБА_1 , знову ж таки чинив сварки, порушив її право власності на поділену частину будинку, заважав її спокійному життю у спільному будинку, в котрий раз застосував до ОСОБА_1 фізичне насилля, у зв`язку із чим, не витримавши умов проживання, які створив відповідач, у вересні 2022 року ОСОБА_1 поїхала до м. Вільнянськ.
На теперішній час, позивач є внутрішньо переміщеною особою та проживає у м. Вільнянськ.
Отже, право власності позивача на частину будинку, добровільно поділену подружжям під час перебування у шлюбі, було остаточно порушено відповідачем у серпні 2022 року, шляхом виламування вхідних дверей до її частини будинку, знесення перегородок та нанесення позивачеві тілесних ушкоджень.
У зв`язку із чим, термін загальної позовної давності, під врегулювання якого підпадають дані цивільно-правові відносини, ще триває і позивач має право на звернення до суду для захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16.07.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.12.2024 підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду.
У судове засідання позивач не з`явилася. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому процесуальним законом порядку.Причини неявки у судове засідання відповідач не повідомив, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності суду не надав.
Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
На підставі наявних у справі доказів, зі згоди представника позивача, прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі ст. 280 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини цієї справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дійшов наступного висновку.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як передбачено ч. 1ст. 13 ЦПК України,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. ч. 1, 5, 6ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч. 1ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
В судовому засіданні встановлено, що рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області №2-423/1997 від 30.07.1997 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 04.08.1979 Гуляйпільським райвідділом ДРАЦС, актовий запис №96 розірвано ( а.с. 14).
02.04.1981 ОСОБА_2 , що проживає у АДРЕСА_6 придбав житловий будинок з надвірними будівлями, розташований на земельній ділянці колгоспу АДРЕСА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 02.04.1981, посвідченого державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Богушко Л.Ф., зареєстровано в реєстрі за №430 ( а.с. 16).
Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" N 9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Враховуючи, що вказаний вище договір був укладений до 01.01.2004, дані цивільні правовідносини регламентуються нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року, який діяв на час укладення договору.
Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
Відповідно до реєстраційного напису, виданого 06.01.1987 начальником бюро технічної інвентаризації, житловий будинок АДРЕСА_4 в цілому зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.1981, посвідченого державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Богушко Л.Ф., зареєстровано в реєстрі за №430 ( а.с. 17).
Згідно відповіді Гуляйпільської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області від 11.06.2024 №0968/01-35, відповідно до рішення виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради народних депутатів від 21.01.1988 №4, номер житлового будинку АДРЕСА_4 було змінено на АДРЕСА_7 ( а.с. 25).
Отже, як вбачається з наведених документів, будинку 362 , який придбано ОСОБА_2 02.04.1981 присвоєно номер 358.
Враховуючи те, що правовідносини з приводу придбання будинку виникли до 2004 року, до набрання чинності Сімейним кодексом України 01 січня 2004 року, до них застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю.
Таким чином, на час купівлі спірного будинку діяв КпШС України та Закон України «Про власність», який був чинним до 20.06.2007 року.
Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про власність», майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
Згідно зі ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції, яка діяла на момент придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Положення даних норм КпШС України кореспондуються з положеннями ст.60 СК України.
У відповідності до ст. 24 КпШС України особистим (роздільним) майном подружжя, визнавалось майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування і тому є власністю кожного з них.
Таким чином, діючим на момент купівлі спірного будинку сімейним законодавством і законодавством про власність України було передбачено, що майно, яке нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і при цьому кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.
Виключенням із вказаного правила було лише те, якщо майно набуте одним із подружжя, яке перебувало у шлюбі, шляхом отримання майна в дар, або в порядку спадкування.
Діючим на час купівлі спірного будинку законодавством не було передбачено права особистої приватної власності дружини, чоловіка на майно, набуте нею/ним за час шлюбу,але за кошти, які належали їй/йому особисто.
Ст.128, ч.3 ст.240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що право власності в набувача майна за договором виникало з моменту передачі речі,якщо інше не передбачено законом або договором.
Таким чином, у відповідності із Сімейним Кодексом України та згідно із Кодексом про шлюб та сім'ю діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.
З викладеного вбачається, що спірний будинок був придбаний за спільні грошові кошти сторін, під час перебування їх у шлюбі, а тому належить кожному із них на праві спільної сумісної власності в рівних частках.
Ст. 70 ч. 1 СК України є аналогічною за своїм змістом ст. 28 ч. 1 КпШС України: у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружина та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Проаналізувавши зазначені норми чинного законодавства, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що будинок АДРЕСА_5 є спільною сумісною власністю подружжя (сторін по справі), оскільки придбаний в період шлюбу за спільні кошти подружжя.
Таким чином, як позивачу так і відповідачу відповідно до вищевказаних норм законодавства належить право власності на 1/2 частину вказаного будинку.
Статтею 29 КпШС України визначено наступний порядок поділу спільного майна подружжя :
Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.
Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.
Під час перебування у шлюбі позивач та відповідач в присутності депутата Гуляйпільської міської ради ОСОБА_7 склали акт, датований 12.04.1991, про розділ майна подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Відповідно до зазначеного акту, подружжя поділило будинок на 2 частини.
Зазначеним актом було передбачено наступний розподіл власності:
-для ОСОБА_2 : зала 13,9 м2, спальня 6,6 м2 - всього 20,5 м2, також передбачено будування окремого входу зі сторони зали за власний рахунок останнього, оскільки після 13.06.1994 року ОСОБА_2 втрачає право доступу до приміщення, яке належить ОСОБА_1 ;
-для ОСОБА_1 : веранда 11.4 м2, прихожа 4,8 м2, кухня 7,5 м2, дві спільні 7,9 м2 та 6,1 м2 - загалом 37,7 м2.;
-Шлакоблочне приміщення загальною площею 48 м2 (приміщення автогаража - ОСОБА_2 , приміщення під літню кухню - ОСОБА_1 ), а також хазяйський сарай для утримання скота та птахів площею 32 м2 - ділиться порівну між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Також, подружжя поділило майно, яке належить кожному з них на праві власності ( а.с. 22-23).
Після розірвання шлюбу, сторони продовжили проживати в будинку АДРЕСА_5 відповідно до здійсненого поділу, закріпленого актом від 12.04.1994.
З наведеного вбачається, що до 07.09.2022 між сторонами було досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, а отже вимоги позивача щодо поділу житлового будинку АДРЕСА_5 , який є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, який становить три роки не порушено.
З огляду на викладене, суд приходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Таким чином, позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню в повному обсязі.
Питання про відшкодування судових витрат позивачем не заявлено, тому судом не вирішується.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 89, 141, 247, 263-265, 274-279 ЦПК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Федорович Юлії Генріківни до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку, який за законом є спільною сумісною власністю задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який є спільною сумісною власністю подружжя « ОСОБА_3 ».
Повний текст заочного рішення виготовлено 30.04.2025.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя Н.В. Марченко