П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року м. Київ

Справа № 757/11932/20

Провадження: № 22-ц/824/534/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В.А.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката Фостяка Андрія Ярославовича в інтересах ОСОБА_1 та Євглевської Олександри Володимирівни в інтересах Міністерства юстиції України

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Ільєвої Т. Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України та Державної Казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Кабінет Міністрів України, Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, Державна екологічна інспекція України, про відшкодування моральної шкоди,

у с т а н о в и в:

У березні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що розпорядженням Кабінету Міністрів України №20-р від 21.01.2015 та наказом Державної екологічної інспекції України №17-о від 23.01.2015 його було звільнено з посади Голови ДЕІ України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, нібито, за одноразове грубе порушення трудових обов`язків.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14.09.2015 року у справі №813/889/15 позов задоволено: визнано протиправними вказані акти та поновлено його, ОСОБА_1 , на посаді з 24.01.2015 року, а також, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Зазначене рішення залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.12.2015 року. Однак, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.04.2016 року судове рішення в частині стягнення середнього заробітку було скасовано, а справу направлено на новий розгляд через неправильне визначення періоду вимушеного прогулу. За результатами повторного розгляду справи, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2016 року з ДЕІ України стягнутона його користь середній заробіток у розмірі 23 334,91 грн за період з 24.01.2015 по 13.09.2015 року. Однак, станом на день зверненнядо судуз цим позовом, рішення про поновлення на посаді так і не виконано, а він, позивач, з 14.09.2015 року фактично не допущений до роботи, не отримує заробітної плати, позбавлений соціальних гарантій державного службовця, можливості працювати за спеціальністю та реалізовувати себе професійно. У зв`язку з цим, вважає, що тривале невиконання судового рішення та протиправна бездіяльність органів державної влади спричинили йому значну моральну шкоду. Вважає, що відповідальність за заподіяну йому шкоду має нести держава Україна в особі уповноважених органів, зокрема, Державної казначейської служби та Міністерства юстиції України.

З урахуванням зазначених обставин та уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з Держави Україна на свою користь 723 600 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка завдана незаконними діями органів державної влади в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Державної екологічної інспекції України, а також стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 33 500 грн.

В іншій частині вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням адвокат Фостяк А. Я. в інтересах ОСОБА_1 та Євглевська О. В. в інтересах Міністерства юстиції України подали апеляційні скарги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги в частині незадоволених позовних вимог, адвокат Фостяк А. Я. в інтересах ОСОБА_1 зазначив, що судом першої інстанції залишена поза увагою та обставина, що позивач ініціював звернення до ЄСПЛ, який приєднав його заяву до справи Бурмич та інші проти України, що в свою чергу підтверджує системну проблему невиконання державою судових рішень. Вказує, що позивач неодноразово звертався до державного виконавця, прокуратури та органів державної влади щодо примусового виконання судового рішення, однак, отримував лише формальні відповіді, а рішення суду так і не було виконано. Посилається й на те, що позивач проходив військову службу за мобілізацією у ЗСУ з 23.03.2022 по 10.05.2023 року, після чого звільнений у відставку за станом здоров`я. Проте, суд задовольнив позовні вимоги лише частково (5 мінімальних зарплат), не урахувавши всі обставини, що мають істотне значення. Крім того, звертає увагу на те, що суд не надав належної оцінки висновку спеціаліста за результатами психологічного дослідження, який визначив розмір моральної шкоди саме у 108 мінімальних зарплат.

На підставі викладеного, просив задовольнити апеляційну скаргу позивача в повному обсязі та змінити судове рішення.

Євглевська О. В. в інтересах Міністерства юстиції України на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд помилково взяв до уваги висновок психологічного дослідження №ED-1734-4-1460.20 від 02.03.2020 року, оскільки він є недопустимим доказом, так як отриманий з порушенням ч. 1 ст. 78 та ст. 106 ЦПК України. Вказує, що даний документ було складено до подання позову (02.03.2020 проти 10.03.2020), тобто, особою, яка ще не мала статусу учасника справи, а отже, вважає висновок таким, що не відповідає вимогам законодавства про судову експертизу та не містить положень про відповідальність експерта за неправдиві висновки.

Вказує, що суд не взяв до уваги відсутність доказів моральної шкоди, а саме, вказує, що позивач вже перебуває у трудових правовідносинах, де займає керівні посади, що суперечить його твердженням про руйнацію благополуччя та негативних змін в житті. Відмічає, що в матеріалах справи відсутні докази значного впливу звільнення на його фізичний чи психічний стан. Крім того, вважає, що суд першої інстанції не дослідив ту обставину, що позивач отримав середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто, майнові права ОСОБА_1 були захищені в судовому порядку.

Щодо процесуальних порушень допущених судом першої інстанції зазначає, що суд необґрунтовано поклав у основу рішення недопустимий доказ, не надав належної оцінки рішенню Львівського окружного адміністративного суду, яке підтверджує захист прав позивача.Також, відмічає, що суд не взяв до уваги ті обставини, що кримінальне провадження щодо невиконання судового рішення не призвело до встановлення вини конкретних осіб чи органів.

Звертає увагу суду на те, що Міністерство юстиції України не є належним відповідачем у справі, оскільки не вчиняло жодних дій, які б порушували права позивача. Так, відповідальність могла б покладатися на Кабінет Міністрів України, Міністерство захисту довкілля та Державну екологічну інспекцію, які не були залучені до участі у справі в якості відповідачів.

Ураховуючи наведені доводи, вважає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 24 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Міністерства юстиції України Юлія Башук заперечувала проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , вважаючи їх необґрунтованими, оскільки скаржником не надано суду доказів щодо характеру та обсягу тяжкості вимушених змін у його житті.

Крім того, зазначила, що скаржник не зазнав обмежень у своїх правах на звернення до органів державної влади та правоохоронних органів, а також у будь-яких інших правовідносинах, що виникають у процесі його життєдіяльності.

Також, повторно наголосила на недопустимості висновку експерта як доказу та зазначила, що інших належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позивачем обставин надано не було.

Інші доводи, викладені у відзиві, є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його адвокат Фостяк А. Я., який діє в його інтересах, підтримали подану апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, при цьому, апеляційну скаргу Міністерства юстиції України вважали необґрунтованою, просили залишити її без задоволення.

Представник Міністерства юстиції України Євглевська О. В. підтримала подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила залишити без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Фостяка А. Я. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, в свою чергу, апеляційна скарга Євглевської О. В. в інтересах Міністерства юстиції України задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом Державної екологічної інспекції України від 23 січня 2015 року №17 - о «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної екологічної інспекції України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків (п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України)» позивача було звільнено з роботи.

В подальшому, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

14.09.2015 року Львівським окружним адміністративним судом у справі №813/889/15 винесено постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю: визнано протиправним розпорядження Кабінету Міністрів України №20-р від 21 січня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної екологічної інспекції України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків (п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України); визнано протиправним наказ Державної екологічної інспекції України від 23 січня 2015 року №17 - о «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної екологічної інспекції України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків (п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України)»; поновлено ОСОБА_1 на посаді Голови Державної екологічної інспекції України з 24 січня 2015 року; стягнуто з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 24450, 23 грн.

В подальшому, вищевказана постанова була залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.12.2015 року.

Вищий адміністративний суд України своєю ухвалою від 05.04.2016 року касаційні скарги Міністерства екології та природних ресурсів України та Кабінету Міністрів України задовольнив частково, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14.09.2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.12.2015 року в частині позовних вимог про стягнення з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасував, а справу в цій частині направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вищий адміністративний суд України, скасовуючи рішення в частині позовних вимог про стягнення з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та направляючи справу в цій частині на новий розгляд, виходив з того, що суд першої інстанції, з рішенням якого погодився і суд апеляційної інстанції, не вірно визначили період вимушеного прогулу.

В подальшому, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2016 року у справі №813/889/15, адміністративний позов було задоволено в повному обсязі, а саме: стягнуто з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 23334 (двадцять три тисячі триста тридцять чотири) грн 91 коп, з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів. Так, вимушеним прогулом у даній справі слід вважати період з моменту незаконного звільнення позивача до моменту його поновлення на посаді, а саме період з 24.01.2015 року (день, наступний з звільненням позивача, згідно наказу ДЕІ України від 23.01.2015 року) по 13.09.2015 року (день, що передує прийняттю Львівським окружним адміністративним судом рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді).

Разом з тим, станом на день звернення до суду, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.09.2015 року у справі №813/889/15 не виконано, а позивач перебуває з 14.09.2015 року у вимушеному прогулі, не отримує заробітну плату, позбавлений соціальних гарантій для державних службовців, позбавлений можливості кар`єрного росту та роботи за спеціальністю.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що дана негативна ситуація суттєво зашкодила його діловій репутації, вдарила по почуттю гідності, дискредитувала як людину порядну, чесну, віддану справі, професійну, що має особливе значення для позивача, як для публічної, відомої в досить широких колах особи. Незаконне звільнення та невиконання рішення суду про поновлення на роботі призвели до суттєвого дискомфорту та негативних змін в життєдіяльності позивача, на тривалий час порушили життєвий спокій, зруйнувавши благополуччя та звичний уклад життя, що відбилось на його родині. Отже, він, позивач, тривалий час перебуває у невизначеному стані. З одного боку рішенням суду його поновлено на посаді голови Державної екологічної інспекції України, а з іншого, у зв`язку з невиконанням даного рішення, позивач фактично перебуває у вимушеному прогулі.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди та її причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача. При цьому, суд погодився з доводами відповідачів про те, що розмір моральної шкоди, заявлений позивачем до стягнення, є завищеним, а отже, суд дійшов висновку про те, що достатньою сатисфакцією буде стягнення з Держави на користь позивача у якості компенсації моральної шкоди в розмірі п`яти мінімальних розмірів заробітної плати, встановленої на час розгляду справи судом, що разом становить 33 500,00 грн. (6700,00 х 5).

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статею 23 ЦК Україн, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В силу ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. При виконанні судових рішень про задоволення позовних вимог до державних органів гарантом виступає саме держава Україна. Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 року у справі №489/515/17.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки, що призвела до заподіяння шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

При цьому, на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).

Із зазначених правових норм убачається, що для наявності деліктної відповідальності органу державної влади необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювана шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювана. Перераховані складові для деліктних зобов`язань є обов`язковими.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди.

Вищевказані висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №915/1015/16 від 25.06.2018 у справі № 916/1991/17 від 12.06.2018 у справі № 908/999/17.

Верховний Суд у постанові від 12.09.2018 року у справі №335/11779/16-ц зазначив, що «сама лише, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності».

Відтак, позивач, звертаючись до суду, повинен довести факт заподіяння шкоди та надати докази встановлення такого порушення, що спричинило шкоду останньому та причинно-наслідковий звязок. Тобто, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку та підтверджуватись відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, або рішенням уповноважених посадових осіб органу державної влади, яке матиме преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди.

Колегія суддів відмічає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте, розумно припустити, що особи, якізіткнулися з проблемамиможуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин».

В контексті спірних правовідносин важливим є те, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Так, позивач, посилаючись на завдання шкоди вказує на те, що невиконання рішення суду від 14.09.2015рокумає психотравмуючий характер для нього, внаслідок якого йому спричинено значні довготривалі психологічні та душевні страждання та стреси, оскільки більше дев'яти років рішення суду не виконане, права позивача належним чином не захищені.

У зв`язку з наведеними обставинами, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не в повній мірі було реалізовано свої права у судовому порядку щодо оскарження незаконного звільнення, оскільки рішення ухвалено, водночас, не виконується довгий період, понад 9 років.

Крім того, в ході судового розгляду відповідачами не було надано жодних належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності свідчили про зворотнє.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем доведено наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди та її причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача.

Втім, колегія суддів не може погодитися з визначеним судом першої інстанції розміром компенсації моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, оскільки визначений судом першої інстанції розмір 33 500 грн, що становить п`ять мінімальних заробітних плат є неспівмірним із характером правопорушення, його тривалістю та наслідками для позивача.

В даному випадку, варто урахувати, що рішення суду про поновлення позивача на посаді не виконується вже понад дев`ять років, що є надмірно тривалим строком. Така бездіяльність державного органу, попри наявність остаточного рішення суду, грубо порушує право позивача на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1 Європейської конвенції з прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що невиконання остаточних рішень національних судів саме по собі є порушенням Конвенції. Зокрема, у пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (2009) та подальшій справі «Бурмич та інші проти України» (2017) Суд вказав на системну проблему невиконання судових рішень в Україні.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач звертався за захистом своїх порушених прав до Європейського суду з прав людини, подавши заяву №2402/17 у зв`язку з невиконанням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.09.2015 року про поновлення його на посаді. Зазначена заява була приєднана ЄСПЛ до справи «Бурмич та інші проти України» (2017 рік) як така, що стосується системної проблеми невиконання рішень національних судів органами державної влади в Україні.

У згаданій справі «Бурмич та інші проти України» ЄСПЛ, з посиланням на пілотне рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», вказав на системний характер проблеми та необхідність її комплексного вирішення на національному рівні. У пункті 11 цього рішення зазначено, що зразковою щодо типових порушень прав людини ЄСПЛ вважає справу «Харук та інші проти України» (заява №703/5 від 26.07.2012), в якій суд присудив компенсації у розмірі 1 500 євро за затримку виконання рішення до трьох років та 3 000 євро - у випадках, коли затримка перевищувала три роки.

У справах, подібних до цієї, Європейський суд з прав людини неодноразово присуджував значні суми компенсації за моральну шкоду, коли затримка у виконанні остаточного рішення національного суду була тривалою. Зокрема, у випадках затримки, компенсації зазвичай становили від 1 000 до 3 000 євро, залежно від обставин конкретної справи, соціального становища заявника, масштабів страждань і наслідків для його життя.

Так, у справі "Voytenko v. Ukraine" (№ 18966/02), в якій заробітна плата не виплачувалась понад три роки, ЄСПЛ встановив порушення статей 6 § 1 Конвенції та статті 1 Протоколу №1 і присудив 2 000 євро компенсації моральної шкоди.

У справі "Romashov v. Ukraine" (№ 67534/01), де рішення щодо невиплаченої заробітної плати не виконувалося протягом двох років, Суд також констатував порушення прав заявника та визначив компенсацію в розмірі 3 000 євро.

Водночас, у даній справі, затримка виконання рішення суду про поновлення на посаді складає вже понад дев`ять років, що істотно перевищує строки в згаданих справах. Ураховуючи, що така тривала бездіяльність держави позбавила позивача професійної реалізації, соціальних гарантій та стабільності, а також завдала значної шкоди його діловій репутації,справедливою та обґрунтованою компенсацією відповідно до стандартів ЄСПЛ, колегія суддів вважає є сума, розмір якої становить в еквіваленті не менше 3 000 євро.

На підставі вищевикладеного, ураховуючи орієнтири щодо розміру справедливої сатисфакції, сформульовані, зокрема, в рішенні «Харук та інші проти України» та в інших наведених справах ЄСПЛ; а також ураховуючи, що невиконання рішення триває понад 9 років, колегія суддів вважає, що розмір компенсації моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, є неадекватно заниженим та таким, що не відповідає практиці ЄСПЛ.

Відтак, на підставі статей 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції, положень статей 23, 1167, 1173 Цивільного кодексу України, а також прецедентної практики ЄСПЛ, справедливим і співмірним у цій справі є присудження на користь позивача компенсації моральної шкоди у розмірі 150 000 грн.

За таких підстав, апеляційна скарга адвоката Фостяка А. Я. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року підлягає зміні, шляхом збільшення розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , з 33 500 грн до 150 000 грн.

Доводи апеляційної скарги адвоката Фостяка А. Я. частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи. При цьому, колегія суддів зазначає, що розмір, зазначений позивачем (723 600 грн), є завищеним та не відповідає критеріям співмірності, розумності й справедливості, встановленим національним законодавством та практикою Європейського суду з прав людини. Колегія суддів виходить із того, що, хоча позивачем і доведено наявність моральної шкоди та її причинний зв`язок із тривалим невиконанням судового рішення, заявлений розмір компенсації у 723 600 грн (що становить еквівалент понад 15 000 євро), суттєво перевищує межі компенсацій, які у подібних випадках призначаються ЄСПЛ, навіть за умови багаторічного невиконання рішення суду, ухваленого на користь позивача.

При цьому, доводи апеляційної скарги щодо ненадання судом належної оцінки висновку спеціаліста за результатами психологічного дослідження, яким розмір моральної шкоди визначено у 108 мінімальних заробітних плат, не знайшли свого підтвердження. Колегія суддів зазначає, що при визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд не зобов`язаний беззастережно спиратися на такі висновки, оскільки вони не є визначальними. Відповідно до національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини, розмір компенсації моральної шкоди повинен визначатися з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності, а не лише на підставі відповідного висновку спеціаліста.

Щодо доводів апеляційної скарги Міністерства юстиції України, колегія суддів зазначає про таке.

Євглевська О. В. посилається на те, що висновок психологічного дослідження №ED-1734-4-1460.20 від 02.03.2020 є недопустимим доказом, оскільки був наданий до відкриття провадження у справі, складений особою, яка ще не мала статусу учасника справи, не є судовою експертизою, проте, такі доводи представника відповідача є неприйнятними, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, письмові докази можуть бути подані як учасниками справи, так і іншими особами. Закон не обмежує подання письмових доказів лише тими, хто вже є учасником справи - особливо якщо мова йде про докази, зібрані до подання позову, на підтвердження обставин, що вже існували.

Ст. 106 ЦПК України регулює судову експертизу, але не виключає можливості долучення письмового висновку фахівця, який не має статусу судового експерта, як іншого письмового доказу, згідно зі ст. 80 ЦПК.

Такий документ є оціночним доказом, і його допустимість визначається не формальним статусом експерта, а змістом, повнотою, обґрунтованістю та зв`язком із предметом доказування.

Колегія суддів відмічає, що суд першої інстанції не визнавав цей висновок експертизою, а використав лише як додатковий доказ при вирішенні спору, що підтверджує наявність психологічних наслідків для позивача, що узгоджується з практикою ЄСПЛ (див. "Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі", 1985: моральна шкода не завжди має бути доведена суворими засобами доказування).

Щодо відсутності моральної шкоди, з огляду на те, що позивач на теперішній час є працевлаштованим, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Моральна шкода не обов`язково має бути пов`язана із поточним станом працевлаштування. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ Fuklev v. Ukraine, сам факт невиконання рішення про поновлення на посаді вже є джерелом значного психологічного тиску, правової невизначеності та тривалого стресу, незалежно від подальшої трудової діяльності.

Поновлення на роботіне є формальністю, а включає всі права, пов`язані з посадою, зокрема, кар`єрний ріст, престиж, доступ до публічних функцій. Позивач був поновлений судом, але фактично не допущений до виконання своїх обов`язків, що саме по собі є формою психологічного тиску та дискредитації, про що вказує і ЄСПЛ у справі Burdov v. Russia (No. 2).

Такі доводи якперебування позивача у трудових правовідносинах станом на сьогодні, не спростовують того, що протягом дев`яти років ОСОБА_1 вимушено перебуває у правовій невизначеності, що саме по собі є істотною моральною шкодою.

При цьому, колегія суддів відмічає, що факт тривалої бездіяльності держави, публічний резонанс, неможливість позивача реалізовувати себе у спеціальній сфері та приниження гідності особи, все це створює сукупність обставин, що обґрунтовують завдану моральну шкоду.

Колегія суддів також оцінює критично доводи відповідача про те, що суд першої інстанції не дослідив ту обставину, що позивач отримав середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто, його майнові права були захищені в судовому порядку, ураховуючи те, що виплата середнього заробітку не виключає стягнення моральної шкоди, оскільки це різні види відповідальності: майнова (середній заробіток за час вимушеного прогулу) і немайнова (моральна шкода).

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода не залежить від того чи були компенсовані майнові втрати.

ЄСПЛ також розмежовує відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди (Burdov v. Russia, Zhovner v. Ukraine).

Доводи відповідача про те, що кримінальне провадження не встановило винних осіб не ґрунтуються на законі, адже, цивільно-правова відповідальність держави не вимагає встановлення вини конкретної посадової особи, що чітко закріплено в ст. 1173 ЦК України - держава відповідає незалежно від вини конкретного чиновника.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до формальних заперечень допустимості доказів і недооцінки морального аспекту справи. Водночас фактичні обставини справи, тривалість душевних стражданьпозивача та глибина наслідків підтверджують наявність моральної шкоди, яка повинна бути компенсована згідно з практикою ЄСПЛ.

Крім того, колегія суддів вважає необхідне зазначити щодо доводів відповідача про те, що Міністерство юстиції є неналежним відповідачем у справі.

Дійсно, Міністерство юстиції України не є тим органом, через який діє держава у спірних правовідносинах, та жодним нормативно-правовим актом не наділене повноваженнями здійснювати представництво інтересів держави у цій категорії справ. Відповідачем у подібних справах є саме держава Україна, а помилкове визначення органу, через який вона діє, не свідчить у цьому випадку про неналежність складу відповідачів.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду у справі №953/20085/21 від12.02.2025 року.

Зазначення відповідачем Міністерства юстиції України не впливає на загальний висновок суду, адже у спорах про відшкодування шкоди державою, відповідачем є саме держава, а не конкретний суб`єкт владних повноважень, навіть у випадку, коли позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанова ВП ВС від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц).

Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам, викладених у відзиві, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на вищенаведене, рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року підлягає зміні шляхом збільшення розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 з 33 500 грн до 150 000 грн. а отже, апеляційна скарга Фостяка А. Я. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга Євглевської О. В. в інтересах Міністерства юстиції України залишенню без задоволення.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Змінюючи або ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції повинен одночасно змінити розподіл судових витрат, зокрема судового збору. При цьому, згідно з встановленими законом вимогами в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено як про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, так і про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Так, згідно з положеннями статті 5 Закону України «Про судовий збір» у справах про відшкодування шкоди, завданої державними органами, позивач звільняється від сплати судового збору. При цьому, у разі задоволення апеляційної скарги позивача, судовий збір з державного органу не підлягає стягненню, оскільки зазначена категорія справ передбачає повне звільнення від судового збору як для позивача, так і щодо відшкодування такого збору за рахунок держави.

При цьому, з матеріалів справи убачається, що додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.02.2024 року стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 56 грн 03 коп.

Колегія суддів відмічає, що додаткове рішення не може існувати окремо від первісного (основного) рішення.

Аналогічні висновки наведено у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі №923/631/15, від 23 січня 2020 року у справі №910/20089/17, від 17 квітня 2023 року у справі №160/2282/19, від 30 травня 2023 року у справі №160/6648/20, від 08 червня 2023 року у справі №560/18155/21.

Отже, розподіл судових витрат у цій справі має здійснюватися апеляційним судом за результатом розгляду справи відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

З матеріалів справи убачається, що загальний розмір судових витрат, які ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача складає 12102,19 грн (судові витрати, понесені позивачем на дорогу до Печерського районного суду м. Києва для участі в судових засіданнях), що підтверджується копіями залізничних квитків.

Зважаючи на те, що за наслідками апеляційного перегляду справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зміну рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року в частині розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь позивача, судові витрати позивача, що складаються із витрат на прибуття позивача до місцезнаходження суду для участі в судових засіданнях, підлягають відшкодуванню згідно вимог статті 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог (22%), а саме в сумі 2662, 48 грн (12102 - 100% х 22%).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376 , 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Фостяка Андрія Ярославовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Євглевської Олександри Володимирівни в інтересах Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року змінити, збільшити розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , з 33 500 грн до 150 000 (ста п`ятидесяти тисяч) грн.

У зв`язку з чим, додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва змінити, збільшити судові витрати, які підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , з 56 грн 03 коп до 2 662 (двух тисяч шестиста шестидесяти двох) грн 48 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура