Номер провадження: 22-ц/813/1139/25
Справа № 521/1690/24
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 07 березня 2024 року

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про визнання постанови Малиновського районного суду м. Одеси по справі №521/9597/16-п такою, що не підлягає виконанню,

встановив:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною вище заявою, у якій просив визнати постанову Малиновського районного суду м. Одеси по справі №521/9597/16-п, такою, що не підлягає виконанню, посилаючись на пропуск стягувачем строку пред`явлення її до виконання.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07 березня 2024 року відмовлено у задоволенні вказаної вище заяви ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що при оскарженні постанови про накладення адміністративного стягнення постанова підлягає виконанню після залишення скарги без задоволення, а також зауважив, що заявником не доведено помилковість видачі виконавчого документа; добровільного виконання боржником чи іншою особою рішення суду, внаслідок чого обов`язок припинився; припинення обов`язку боржника з інших причин.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на обставини, якими обґрунтовано заяву про визнання постанови такою, що не підлягає виконанню, просить ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 07 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги поданої ним заяви.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, у поданих до суду заявах просили суд розглянути справу без їх участі.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено обставин щодо видачі виконавчого документа помилково, добровільного виконання ним як боржником чи іншою особою судового рішення, внаслідок чого обов`язок припинився або припинення обов`язку боржника з інших причин.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2016 року у справі №521/9597/16-п ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 100 відсотків вартості товару, безпосереднього предмету правопорушення, а саме: 962 697, 09 грн, з конфіскацією товару зазначеного у протоколах про порушення митних правил. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 275,60 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 березня 2022 року у справі №521/9597/16-п постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2016 року залишено без змін.

Постановою державного виконавця Доброславського ВДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиці (м. Одеса) Іскрою Станіславом Ігоровичем (далі державний виконавець Іскра С.І.) від 29.01.2024 року відкрито виконавче провадження з виконання постанови №521/9597/16-п від 15.06.2016 року про стягнення судового збору у розмірі 275,60 грн (ВП №74001296).

Постановою державного виконавця Іскри С.І. від 30.01.2024 року відкрито виконавче провадження з виконання постанови №521/9597/16-п від 15.06.2016 року про стягнення 962 697,09 грн (ВП №74011989).

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

У статті 1 Закону № 1404-VIII зазначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У статті 3 названого Закону серед інших виконавчих документів, примусове виконання яких здійснюється державною виконавчою службою, у пунктах 1, 11, 2 частини першої перераховано виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; судові накази; ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; а у пункті 7 частини першої перераховані і рішення інших державних органів та рішення Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами.

Відповідно до ст. 304 КУпАП питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Згідно із ст. 298 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Статтею 299 КУпАП встановлено, що постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України. При оскарженні постанови про накладення адміністративного стягнення постанова підлягає виконанню після залишення скарги без задоволення, за винятком постанов про застосування заходу стягнення у вигляді попередження, а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення. Постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, крім постанов про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, постанов у справах про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), підлягає примусовому виконанню після закінчення строку, установленого частиною першою статті 307 цього Кодексу. Постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Норми КУпАП не містять положень щодо визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, тому суд вважає за можливе застосувати аналогію закону.

Відповідно до положень статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. При цьому метою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є унеможливлення подальшого проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом та закінчення виконавчого провадження (пункт 5 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження").

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); якщо виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду у постанові від 09 вересня 2021 року у справі N 824/67/20.

У постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі N 824/2/22 зазначено, що законодавець не дав чіткого визначення "інших причин" для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у частині другій статті 432 ЦПК України. При цьому словосполучення "або з інших причин" не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад: в апеляційному чи касаційному порядку скасовано або змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проте, звертаючись до суду із вказаною вище заявою ОСОБА_1 , посилаючись на пред`явлення виконавчого документа до виконання вже після закінчення строку на його пред`явлення до виконання, у порушення вимог ст.ст.77-81 ЦПК України, не надав суду доказів на підтвердження обставин на які посилається обґрунтовуючи свої вимоги.

Зауваження ж заявника щодо визнання дій державного виконавця протиправними рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року у справі №420/2475/21 є безпідставними, оскільки як убачається зі змісту цього судового рішення предметом судового розгляду була законність дій начальника Лиманського ВДВС ГТУЮ в Одеській області Міністерства юстиції (м. Одеса) Стоніс Ю.В. у ВП №52587279 щодо винесення постанов про результати перевірки, про скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП №52587279 від 11.10.2016 року, про арешт майна боржника у ВП №5986189.

Колегія суддів зауважує, що хоча ВП№52587279 було відкрито на примусове виконання пред`явлення постанови Малиновського районного суду м. Одеси по справі №521/9597/16-п, однак до її оскарження в апеляційному порядку.

Водночас постанова Одеського апеляційного суду у справі №521/9597/16-п, якою постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2016 року залишено без змін набрала законної сили 29 березня 2022 року.

Доказів щодо визнання не законними дій державного виконавця Іскри С.І. у ВП №74001296 від 29.01.2024 року та №74011989 від 30.01.2024 року, зокрема, у зв`язку з відкриттям таких поза межами визначеного законом строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, заявником ОСОБА_1 суду не надано.

Матеріали справи взагалі не містять інформації стосовно дати пред`явлення постанови Малиновського районного суду м. Одеси по справі №521/9597/16-п до виконання після її перегляду Одеським апеляційним судом.

Ураховуючи викладене колегія суддів виснує, що оскільки ОСОБА_1 не надано доказів порушення строку звернення до виконання постанови Малиновського районного суду м. Одеси по справі №521/9597/16-п,щодо його притягнення до адміністративної відповідальності, з зазначенням дати пред`явлення виконавчого документу до виконання, не надано доказів виконання вказаної постанови суду, тобто сплати штрафу в розмірі 962 697, 09 грн та судового збору у розмірі 275 грн на користь держави відповідно до положень ст. 307 КУпАП, в п`ятнадцятиденний строк, з 29.03.2022 року, з дня винесення постанови Одеським апеляційним судом, тому вимоги заяви ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується скаржник.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм матеріального та процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування ухвали суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 07 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2025 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький