Житомирський апеляційний суд
Справа №279/1195/24 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 72 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Шевчук А.М., Борисюка Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Житомирі цивільну справу №279/1195/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Коростенської міської ради про позбавлення батьківських прав, призначення піклувальника, стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Волкової Н.Я. в м. Коростені Житомирської області,

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , призначення її піклувальником дітей, стягнення аліментів на їх утримання. Позов обґрунтовано тим, що відповідачі є батьками дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батько один-два рази на місяць забирає дітей на вихідні до себе, має заборгованість по аліментах, яка складає 121645, 45 грн. Батьки онуків розлучені. Спеціалістами Служби у справах дітей виконавчого комітету Коростенської міської ради від 01.12.2023 складено акт обстеження умов проживання матері дітей - ОСОБА_1 . Відповідно до акту умови проживання задовільні, квартира з усіма зручностями, кімната облаштована необхідними меблями, окремі місця для сну, сезонні речі, взуття, засоби гігієни, шкільне приладдя. У ході обстеження встановлено, що ОСОБА_4 , 2010 року народження, та ОСОБА_5 , 2011 року народження, проживають з бабусею та її цивільним чоловіком. З їх слів, мати дітей їх вихованням не займається, лише періодично бачиться з дітьми. Зі слів бабусі, мати вживає наркотичні речовини. Відповідно до Витягу з рішення виконавчого комітету Коростенської міської ради від 07.02.2024 за №65 було затверджено висновок органу опіки та піклування Коростенської міської ради з питань доцільності позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відносно малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьки дітей, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , не піклуються про фізичний та духовний розвиток дітей, підготовку до самостійного життя, не спілкуються з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу. Батьки ухиляються від виховання дітей, свідомо нехтують своїми обов`язками. Мати дітей часто залишає їх, зникає в невідомому напрямку, витрачає кошти дітей не за призначенням. Вона притягувалася до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дітей. Батько дітей має заборгованість по аліментам. Тому орган опіки та піклування Коростенської міської ради вважає за доцільне ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позбавити батьківських прав відносно їх малолітніх дітей. Діти навчаються в Коростенському міському ліцеї №4. Згідно інформації Коростенського міського ліцею №4 від 19.12.2023 №159, відвідують навчання, не пропускають уроків без поважних причин, протягом багатьох років навчанням дітей їх батьки не цікавляться, класні керівники жодного разу не бачили ні батька, ні матері у школі. У навчанні і вихованні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 активну участь бере безпосередньо лише бабуся ОСОБА_1 , забезпечуючи їх всім необхідним. Бабуся систематично відвідує батьківські збори та цікавиться навчальними досягненнями онуків, підтримує зв`язок з класними керівниками. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не приділяють дітям належної уваги, не приймають участі у вихованні дітей, не піклуються про їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечують здобуття дітьми освіти, не надають коштів на їх утримання та оздоровлення, ставляться до своїх батьківських обов`язків безвідповідально, тобто свідомо ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач разом з цивільним чоловіком ОСОБА_8 повністю займаються вихованням, утриманням своїх онуків. Наразі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є малолітніми. Зважаючи на це, ОСОБА_1 звертається до суду з вимогою про призначення її піклувальником над малолітніми онуками.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено частково. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , відносно неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовлено. Встановлено над неповнолітньою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , піклування та призначено її піклувальником ОСОБА_1 . Встановлено над малолітнім ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , опіку та призначено його опікуном ОСОБА_1 . Щомісячно стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 21.02.2024 року до досягнення дітьми повноліття. Щомісячно стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дати набрання рішенням законної сили до досягнення дітьми повноліття.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати в частині відмови у позбавленні батьківських прав ОСОБА_3 та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи. Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги думку дітей, висловлену в суді. Крім того, відносно ОСОБА_3 розглядається кримінальна справа за скоєння тяжкого злочину та він може бути засуджений, а отже не буде надавати кошти на утримання дітей. Відмова суду першої інстанції у задоволенні даної позовної вимоги не відповідає інтересам дітей.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 лютого 2025 року оскаржується в частині відмови у позбавленні батьківських прав ОСОБА_3 відносно дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , тому в іншій частині судом апеляційної інстанції на законність та обґрунтованість не перевіряється.

18 квітня 2025 року на адресу Житомирського апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити. Вказує, що суд першої інстанції, на підстав належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_3 , тобто природніх прав, наданих батьком щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв будь-яке насильство щодо дітей. Притягнення до кримінальної відповідальності (крім випадків зазначених ст. 164 СК України не є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав, тому посилання позивача на притягнення відповідача до кримінальної відповідальності як підставу для позбавлення батьківських прав є безпідставним. Позивачем в суді першої інстанції не доведено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з дітьми, брати участь у їх вихованні і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дітей. Опитані в суді свідки підтвердили спілкування батька з дітьми. Спільні відпочинки, святкування днів народжень. Твердження позивача, що ОСОБА_3 після ухвалення судового рішення не цікавиться дітьми не відповідає дійсності. Батько спілкується з дітьми, діти періодично живуть у батька. Той факт, що на час розгляду справи діти проживають окремо від батька, не свідчить, що останній не бажає брати участі в утриманні і вихованні дітей. Зміст апеляційної скарги зводиться до незгоди апелянта із судовим рішенням, а бажання позивача отримувати кошти від держави на утримання дітей, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

18 квітня 2025 року на адресу Житомирського апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити. Вказує, що суд першої інстанції, на підстав належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_3 , тобто природніх прав, наданих батьком щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв будь-яке насильство щодо дітей.. притягнення до кримінальної відповідальності (крім випадків зазначених ст. 164 СК України не є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав, тому посилання позивача на притягнення відповідача до кримінальної відповідальності як підставу для позбавлення батьківських прав є безпідставним. Позивачем в суді першої інстанції не доведено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з дітьми, брати участь у їх вихованні і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дітей. Опитані в суді свідки підтвердили спілкування батька з дітьми. Спільні відпочинки, святкування днів народжень. Твердження позивача, що ОСОБА_3 після ухвалення судового рішення не цікавиться дітьми не відповідає дійсності. Батько спілкується з дітьми, діти періодично живуть у батька. Той факт, що на час розгляду справи діти проживають окремо від батька, не свідчить, що останній не бажає брати участі в утриманні і вихованні дітей. Зміст апеляційної скарги зводиться до незгоди апелянта із судовим рішенням, а бажання позивача отримувати кошти від держави на утримання дітей, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками дітей: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження Серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 .

Шлюб між відповідачами було розірвано, місцем проживання дітей було визначено місце проживання матері, згідно судового рішення батько сплачує аліменти на їх утримання на користь матері.

Діти з батьками не проживають, а проживають та знаходяться на утриманні бабусі - позивача ОСОБА_1 . Позивач добровільно взяла на себе обов`язки з утримання та виховання дітей відповідачів, які проживають в її родині, перебувають на її утриманні.

Орган опіки та піклування Коростенської міської ради прийшов до висновку про доцільність позбавити батьківських прав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відносно дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до довідки № 159 від 19.12.2023, виданої Коростенським міським ліцеєм № 4 питанням розвитку, вихованням та навчанням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 протягом багатьох років займається виключно бабуся - ОСОБА_1 . Батько і мати дітей розлучені, проживають окремо, не бажають аби діти жили з кимось із них. Періодично діти зустрічаються з матір`ю. Один - два рази на місяць батько забирає дітей на вихідні до себе .

Судом першої інстанції під час розгляду справу також було з`ясовано думку дітей. ОСОБА_4 та ОСОБА_9 пояснили, що з батьком вони спілкуються нормально, батько забирає їх до себе на вихідні, ночують у нього, дає кишенькові гроші. Вони проживають у бабусі.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 (батько дітей) з дітьми не проживає, оскільки судовим рішенням місце проживання дітей було визначено з матір`ю, однак приймає та бажає приймати участь у їх житті та вихованні, про що свідчать факти побачень з дітьми, спілкування з ними, придбання для них одягу, сплата аліментів на їх утримання. Орган опіки та піклування зробив висновок про доцільність позбавлення обох відповідачів батьківських прав відносно дітей, однак вказаний висновок ґрунтується на матеріалах, які свідчать про ухилення від виконання батьківських обов`язків лише матері дітей.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовними вимогами про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно його малолітніх дітей, не цікавиться їхнім життям, не займається вихованням, має заборгованість по аліментам.

Отже правовою підставою для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав позивачка визначила пункт 2 частини першої статті 164 СК України.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Частиною першою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення змісту частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У справі «Ілля Ляпін проти росії» (заява (№70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини.

Подібний висновок викладено у постанові від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19.

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

Судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року).

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц).

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 11 вересня 2020 року у справі №357/12295/18, від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивачку.

У справі, що переглядається встановлено, що позивач не надала беззаперечних доказів, які б свідчили про наявність винної поведінки відповідач - батька дітей по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання малолітніх дітей, або інших обставин, які в силу приписів частини першої статті 164 СК України є підставою для позбавлення батька батьківських прав.

У цій справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, які проживають з бабусею, а навпаки батько під час розгляду справи судом першої інстанції проти позбавлення батьківських прав заперечував.

Та обставина, що вихованням і розвитком малолітніх дітей займається позивач - ОСОБА_1 , не свідчить безумовно про те, що батько дітей не бажає брати участь у їх утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Посилання ОСОБА_1 на те, що батько дітей ухиляється від їх виховання, свідомо нехтує своїми обов`язками спростовується довідкою № 159 від 19.12.2023, виданою Коростенським міським ліцеєм № 4 із якої вбачається, що один - два рази на місяць батько забирає дітей на вихідні до себе та згідно пояснень самих дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з батьком вони спілкуються нормально, батько забирає їх до себе на вихідні, ночують у нього, дає кишенькові гроші.

Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно батька такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд першої інстанції вірно з ним не погодився.

Крім того, такий висновок у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_3 своїми обов`язками та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав.

Крім того, батька дітей, ОСОБА_3 орган опіки та піклування не викликав на засідання комісії щодо вирішення питання про позбавлення останнього батьківських прав, не відбирав пояснення, не проводив виховну роботу.

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Факт заперечення ОСОБА_3 проти позову про позбавлення його батьківських прав також свідчити про його інтерес до дітей (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суд першої інстанції діяв у межах своєї дискреції.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_3 працює на Коростенському комунальному підприємстві «Водоканал» з 22.08.2022 по даний час. За період роботи зарекомендував себе, як кваліфікований спеціаліст, сумлінно виконує посадові обов`язки. В складних ситуаціях поводиться спокійно, стримано, з колегами по роботі ввічливий, порушень трудової та виробничої дисципліни не було.

Згідно довідки, виданої службою у справах дітей Коростенської міської ради Житомирської області від 19.03.2024 за №491 на утриманні у ОСОБА_3 , знаходяться малолітні діти : ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позбавлення батька ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки докази, подані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дітей.

Посилання апелянта на те, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та дітьми, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дітьми, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батьківських прав щодо його дітей (постанова Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі №553/449/20).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що батько дітей має заборгованість зі сплати аліментів, саме по собі не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дітей не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо їх утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька/матері до надання їй належного утримання (постанова Верховного Суду від 23 квітня 2020 року (справа 420/1075/17).

Із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданої Коростенським ВДВС у Коростенському районі Житомирської області ЦМУ МЮ (м. Київ) вбачається, що із заробітної плати ОСОБА_3 стягуються аліменти у розмірі 33% та 50%.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що щодо ОСОБА_3 порушено кримінальне провадження за тяжкий злочин не підтверджено належними доказами, та не є підставою для позбавлення останнього батьківських прав у розумінні ст. 164 СК України.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

При цьому апеляційний суд зазначає, що позивач ОСОБА_12 , при розгляді спору не довела суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дітей.

Колегія суддів зазначає, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

У свою чергу у цій справі, з урахуванням доказів, які є в матеріалах справи, в найкращих інтересах дитини зберегти зв`язок між батьком та дітьми, не позбавляючи ОСОБА_3 батьківських прав.

Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у справі не встановлено.

Враховуючи наведене, узагальнені доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків з виховання дітей, самоусунувся від участі у їх житті є недоведеними.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку, що судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права.

Суд належним чином з дотриманням норм статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду повно і всебічно встановив обставини справи та правильно вирішив спір.

За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів вважає, що немає підстав для скасування судового рішення в оскаржуваній частині, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, що відповідатиме статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 лютого 2025 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 травня 2025 року.

Головуючий

Судді