Справа № 489/1413/25
Номер провадження 2/489/1530/25
РІШЕННЯ

Іменем України

29 квітня 2025 року місто Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участі секретаря судового засідання Ковальової С. В.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Інгульського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про поділ майна подружжя

встановив

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою про поділ майна. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05 вересня 1987 року ОСОБА_1 , уклав шлюб з ОСОБА_2 . 26.02.2025 року позивачем подано позов до Ленінського районного суду м. Миколаєва про розірвання шлюбу з Відповідачкою (справа №489/1334/25). Отже, на момент подачі цього позову шлюб між сторонами ще не розірвано, але станом на день подачі цього позову до суду, сторони проживають окремо один від одного та не ведуть спільного господарства більше 6 років. За період перебування сторін у шлюбі за спільні кошти подружжя була придбана квартира АДРЕСА_1 . Обговорювати будь-які питання щодо добровільного поділу майна, яке придбане за період шлюбу і є спільним майном подружжя, Відповідачка відмовляється. Загальна вартість спільно нажитого майна подружжя становить: 1202730,00 грн. : 2= 601365,00 грн. (ціна позову).

З цих підстав просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; залишити у власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явилися, просили суд розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду пояснення, в якому вказав, що погоджується з тим, що визнання спірної квартири спільним сумісним майном подружжя у рівних, по 1/2 частках, відповідають чинному законодавству та не заперечує щодо винесення рішення по вказаним часткам - рівним, ідеальним, по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 .

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Як слідує з матеріалів справи, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05.09.1987, відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 .

Згідно з договором купівлі-продажу від 24.09.2001, укладеного на Товарній біржі "Європа" ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності на таку квартиру за відповідачем зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.09.2024 та підтверджується також довідкою КП ММБТІ ММР від 22.08.2024.

Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 26.02.2025, оціночна вартість квартири АДРЕСА_1 складає 1516769,37 грн.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач в період перебування з позивачем у шлюбі набув у власність спірну квартиру.

Відповідно до частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, то належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007№11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72СК України та статтею 572 ЦК України.

Відповідно до статті 368ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності, є спільною сумісною власністю.

Враховуючи зазначені норми закону, суд робить висновок, що АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності сторін.

Статтею 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно статтею 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року справа №757/64512/16-ц (провадження №61-12274св21) зазначено, що «головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками та припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

В ч. 1 ст. 70 СК України зазначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Зазначені вимоги Сімейного кодексу України кореспондуються з нормою ч. 3ст. 368 ЦК України згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В ч.2 ст.372ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Суд враховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів (справа №644/9569/18 від 03.11.2021, справа №755/21188/15-ц від 01.04.2020, справа №467/478/17 від 26.02.2020), в яких Верховний Суд роз`яснив, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

В ч.1 ст. 82 ЦК України зазначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Суд враховує те, що відповідач визнав позов та зазначив, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін та позивач має право на частину зазначеної квартири. Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності, добровільності визнання позову відповідачем.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що необхідно визнати за позивачем, в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки відповідач позовні вимоги визнав, то у відповідності до вимог ст. 142 ЦПК України, з нього на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3033,54 грн. (6067,08 грн./2). 50% сплаченого судового збору необхідно повернути позивачу з державного бюджету.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя, залишивши у власності ОСОБА_2 іншу 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3033 грн. 54 коп. (три тисячі тридцять три гривні п`ятдесят чотири копійки).

Повернути позивачу 1/2 частину судового збору в сумі 3033 грн. 54 коп. (три тисячі тридцять три гривні п`ятдесят чотири копійки), сплаченого 28.02.2025 квитанцією IGOVPAY24 № 6880-7893-7171-4856.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , прож. АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , прож. АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його підписання, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення (підписання) або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення підписано 01.05.2025.

Суддя В. В. Кокорєв