КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4469/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 жовтня 2024 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 13 червня 2013 року.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між сторонами договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито кредитний рахунок, для користування яким видано кредитну картку та встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 44 000,00 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту і його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, своєчасно не здійснював щомісячні мінімально обов`язкові платежі за кредитом та процентами, станом на 17 жовтня 2023 року з урахуванням внесених коштів на погашення боргу за ним рахується заборгованість у загальному розмірі 41 167,76 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 33 369,59 грн та заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом у розмірі 7 798,17 грн, яку позивач просив стягнути на свою користь разом із витратами по сплаті судового збору у розмірі 2 684,00 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 33 369,59 грн та судовий збір у розмірі 2 175,58 грн. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов банку до позичальника в частині стягнення непогашеної заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованим, оскільки відповідач отримавкредитні кошти, користувався ними і вчасно їх не повернув, натомість позовні вимоги про стягнення заборгованості за простроченими відсоткамине узгоджуються з вимогами закону та умовами укладеного між сторонами договору, якими не передбачено сплату процентів за користування кредитом і розмір процентної ставки, тому задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням в частині незадоволених позовних вимог, позивач через представника за довіреністю - Ніколаєнко О.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення заборгованості за простроченими відсотками задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував, що 04 жовтня 2021 року при зміні умов кредитування відповідач був ознайомлений з актуальними умовами кредитування в ПриватБанку шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 04 жовтня 2021 року, в якій між сторони досягнуто згоди, зокрема про такі істотні умови договору, як сплата процентів за користування кредитом, виходячи із фіксованої процентної ставки 40,8 % річних для карток «Універсальна Gold».

На підставі вказаної анкети-заяви відповідачу було видано перевипущену кредитну картку «Універсальна Gold» № НОМЕР_1 зі строком дії до липня 2025 року, на яку встановлено кредитний ліміт у розмірі 44 000,00 грн.

Таким чином умови кредитування щодо сплати процентів були передбачені безпосередньо в заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 04 жовтня 2021 року, яка особисто підписана відповідачем, чим він засвідчив, що обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору. Крім того, відповідач не заперечував факт отримання карти та факту видачі йому кредитних коштів, а нарахована заборгованість за відсотками виникла після підписання вищевказаної заяви.

Отже, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржує в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, а в іншій частині це судове рішення не оскаржується, тому відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає.

Судом встановлено, що 13 червня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 підписали анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання послуг в ПриватБанку (для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів), в якій містяться персональні дані відповідача, дата та його підпис (а.с. 32).

Розмір відсотків за користування кредитними коштами та порядок їх нарахування у цій анкеті-заяві не визначено.

Згідно із довідкою АТ КБ «ПриватБанк» про видані позичальнику кредитні картки, на підставі вказаного вище договору відповідачу надавались у користування чотири кредитні картки, остання з яких 04 жовтня 2021 року - карта «Універсальна Gold» № НОМЕР_1 термін дії до липня 2025 року (а.с. 31).

Відповідно до довідки позивача про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку відбувся 13 червня 2013 року і кредитний ліміт становив 300,00 грн, однак в подальшому, а саме 01 березня 2020 року кредитний ліміт був збільшений до максимального розміру 44 000,00 грн, а 01 червня 2023 року - зменшений до 0,00 грн (а.с. 30).

Водночас до кредитного договору банк додав, окрім копії паспорту відповідача, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 05 серпня 2013 року № СП-2013-6835774, які не підписані відповідачем (а.с. 50-86).

Також до позовної заяви банк долучив: паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачем04 жовтня 2021 року (а.с. 45-49); виписку по картковому рахунку за період із 13 червня 2013 року по 20 жовтня 2023 року (а.с. 20-29); розрахунки заборгованості за договором № б/н від 13 червня 2013 року (а.с. 6-19).

За відомостями вказаних розрахунків станом на 17 жовтня 2023 року заборгованість відповідача за кредитним договором, укладеним з позивачем, становить 41 167,76 грн і складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 33 369,59 грн та заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом у розмірі 7 798,17 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками, суд першої інстанції, керуючись правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, виходив з того, що у заяві позичальника від 13 червня 2013 року про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг процентна ставка сторонами не визначена, а надані позивачем витяги з Тарифів та Умов не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

За наведених обставин суд вважав, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» прострочених відсотків в нарахованій сумі 7 798,17 грн через відсутність передбаченого обов`язку ОСОБА_1 по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 13 червня 2013 року, тоді як витяги з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 634 ЦК України умови таких договорів приєднання у сфері кредитних правовідносин розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відома, так як друга сторона (споживач послуг банку) лише приєднується до договору, з умовами якого він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 червня 2013 року сторони підписали анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання послуг в ПриватБанку, на підставі якої ОСОБА_1 отримав від АТ КБ «ПриватБанк» кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, проте сплата процентів за користування кредитом і розмір процентної ставки не були врегульовані умовами укладеного договору.

Разом з тим, 04 жовтня 2021 року ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, в якій погодив наступні істотні умови договору: тип кредиту - відновлювальна кредитна лінія; сума/ліміт кредиту для карт «Універсальна Gold» - до 200 000,00 грн; строк кредитування - 12 місяців з пролонгацією; мета отримання кредиту - споживчі цілі; спосіб надання кредиту - безготівковим шляхом, процентна ставка, відсотків річних - 40,8 % для карт «Універсальна Gold»; тип процентної ставки - фіксована; тощо (а.с. 33-44).

Отже, в заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 04 жовтня 2021 року відповідач погодив фінансові умови кредитування, в тому числі щомісячну сплату відсотків за користування кредитними коштами за фіксованою процентноюставкою у розмірі 40,8 % річних.

Вирішуючи спір в частині стягнення прострочених відсотків за кредитом та зазначаючи в оскаржуваному рішенні, що надані позивачем докази взагалі не містили умов, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції належним чином матеріали справи не дослідив та не звернув уваги на те, що у підписаній позичальником заяві від 04 жовтня 2021 року про приєднання до Умов та правил надання послуг сторонами було погоджену процентну ставку за кредитним договором на суму залишку заборгованості за кредитом, а також розмір щомісячних платежів, строк і порядок їх внесення тощо.

Підписавши вказану заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, ОСОБА_1 відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодив такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання, а тому посилання суду на те, що позивач не надав документів, які б підтверджували погодження між сторонами всіх умов надання банківських послуг, у тому числі обов`язку позичальника зі сплати процентів, не відповідає фактичним обставинам справи.

За наведених обставин суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги наявну в матеріалах справи заяву про приєднання до Умов та правил надання послуг як доказ конкретних умов укладеного між сторонами кредитного договору стосовно розміру відсоткової ставки за користування кредитом.

Як вбачається із розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку, заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом у розмірі 7 798,17 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача, почала утворюватися починаючи із 01 травня 2022 року за процентною ставкою 40,8 % річних, тобто в межах дії умов кредитного договору, які були погодженні сторонами у заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 04 жовтня 2021 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками, суд не врахував наведені вище обставини та неповно дослідив наявні в матеріалах справи докази, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку, що нарахування процентів за користування кредитом не було передбачено укладеним між сторонами договором про надання банківських послуг від 13 червня 2013 року.

За нормою статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що зазначеною вище заявою, яка підписана відповідачем 04 жовтня 2021 року, визначено розмір відсотків за користування кредитом, які не були вчасно сплачені позичальником, то вони підлягають стягненню з останнього на користь кредитора в примусовому порядку через неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Втім, розглядаючи зазначений позов в частині вимог банку про стягнення заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом, суд першої інстанції у повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин, не дослідив всі наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з боржника на користь банку суми процентів за кредитним договором у розмірі 7 798,17 грн, відтак рішення суду в цій частині відповідно до положень статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).

Виходячи з наведеного, із ОСОБА_1 стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені АТ КБ «ПриватБанк» у межах даної справи, а саме 2 684,00 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 4 026,00,00 - за подання апеляційної скарги, а всього підлягає стягненню 6 710,00 грн судових витрат.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 жовтня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 7 798,17 (сім тисяч сімсот дев`яносто вісім гривень 17 копійок) заборгованості по відсоткам за кредитним договором від 13 червня 2013 року в редакції його умов від 04 жовтня 2021 року.

Змінити розподіл судових витрат у даній справі.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 6 710,00 грн (шість тисяч сімсот десять гривень) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня його прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній