Справа № 930/1399/24
Провадження № 22-ц/801/909/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Царапора О. П.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 рокуСправа № 930/1399/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 11 лютого 2025 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Царапори О.П., дата складення повного тексту рішення 17 лютого 2025 року,

встановив:

В травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є жителем м. Немирів, Вінницького району Вінницької області. Його батько, ОСОБА_3 був зареєстрований і проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач усе своє свідоме життя проживав разом з батьками за тією ж адресою.

Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо суб`єкта ОСОБА_3 відомості на нерухоме майно відсутні так як, будинок який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якому вони проживали, та продовжує проживати по даний час позивач не введений в експлуатацію, тому позивач не мав можливості зареєструватися за вище зазначеною адресою та проживає там без реєстрації.

У 2020 році його батьки розлучилися.

В 2017 році ОСОБА_1 вступив на навчання до Вінницького національного аграрного університету у зв`язку з чим зареєструвався в гуртожитку Вінницького національного аграрного університету.

Батько позивача солдат військової служби за призовом під час мобілізації.

Відповідач по справі, бабуся позивача, мати його батька отримала сповіщення про те, що її син, солдат військової служби за призовом під час мобілізації, ОСОБА_3 зник безвісти 20 січня 2023 року в районі м. Бахмут Донецької області.

Оскільки батько позивача ніс службу на передовій та безпосередньо брав участь у бойових діях, за ним зберігається додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах).

В грудні 2023 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з заявою про виплату йому, як сину, грошового забезпечення зниклого безвісти батька, солдата ОСОБА_3 та отримав відповідь в якій зазначено, що йому, як синові виплата грошового забезпечення його батька ОСОБА_3 не може бути здійснена в зв`язку з відсутністю підтверджуючого документу про спільне проживання на момент безвісти зникнення ОСОБА_3 .

Встановити вищевказаний факт в судовому порядку йому необхідно для реалізації його прав на отримання грошового забезпечення зниклого безвісти батька.

З огляду на викладені обставини просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю батька ОСОБА_3 із сином ОСОБА_1 за однією адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 11 лютого 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено.

Встановлено факт спільного проживання, однією сім`єю, ОСОБА_3 зниклого безвісти 20 січня 2023 року в районі м. Бахмут Донецької області із сином ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на оплату судового збору, у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області мотивоване тим, що у суду не викликає сумнівів, що ОСОБА_1 проживав разом зі своїм батьком ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , станом 13 жовтня 2023 року.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання заявника позивач помилково звернувся до суду із позовною заявою в загальному провадженні, а не в порядку окремого провадження. Поряд з цим вважає, що суд першої інстанції задовольняючи вказані вимоги не встановив і не дослідив з якого та по який час позивач проживав разом з батьком. При цьому звертає увагу на те, що ОСОБА_3 мобілізувався 25 лютого 2022 року, та з того часу фактично не проживав в м. Немирові, а постійно перебував на ділянках військової служби, а до мобілізації проживав у своєї співмешканки на орендованій квартирі. В той же час позивач з 2017 по 2021 рік проживав в гуртожитку у зв`язку із навчанням в університеті, а після закінчення проживав у відповідача. Крім того звертає увагу на те, що з жовтня 2021 року по січень 2023 року за адресою АДРЕСА_1 майже не здійснювались витрати на газ та електроенергію, що підтверджує відсутність проживання у вказаному будинку. Також покликається на те, що в акті тимчасової комісії, яким встановлено що позивач фактично проживає за спірною адресою не зазначено період з якого саме часу позивач почав проживати.

24 березня 2025 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи викладені в ній вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог. Поряд з цим зазначив, що після мобілізації батька в будинку він проживав сам. Щодо споживання газу вказав, що не передавав покази лічильника до 2022 року, зокрема, до моменту дзвінка з газової компанії про необхідність їх подання.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення викладені в відзиві на апеляційну скаргу та, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що заочним рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 03 квітня 2020 року, що набрало законної сили 07 серпня 2020 року, розірвано шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.7-8).

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Немирів, Вінницької області. Його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.9).

Як вбачається із сповіщення начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 08 грудня 2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проводив військові оборонні дії в районі м. Бахмут Донецької області, ІНФОРМАЦІЯ_4 під час виконання бойових завдань внаслідок артилерійських обстрілів збройних формувань рф та безпосередніх зіткнень з ворогом неподалік вказаного населеного пункту під час бою зник безвісти (а.с.10).

ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 06 січня 1999 року, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с.11).

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, відділом поліції № 5 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області здійснюється розшук ОСОБА_3 , кримінальне провадження № 0000053 від 01 лютого 2023 року (а.с.13).

10 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до міського голови Немирівської міської ради, у якій просив створити комісію для встановлення його фактичного проживання в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , як особи без реєстрації місця проживання за даною адресою (а.с.14).

Розпорядження міського голови Немирівської міської ради від 10 жовтня 2023 року № 245-Р створено тимчасову комісію для розгляду звернення ОСОБА_1 з метою підтвердження факту його постійного проживання в домоволодінні батька ОСОБА_3 (а.с.15).

Актом від 13 жовтня 2023 року, членами тимчасової комісії у складі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , створеної розпорядженням міського голови від 10 жовтня 2023 року № 245-р в присутності сусідів-свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , встановлено, що гр. ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Актом також встановлено те, що ОСОБА_1 взагалі не має місця реєстрації місця проживання. За вказаною адресою він не може зареєструватися, оскільки для реєстрації місця проживання потрібна згода його батька, власника домоволодіння, який з 20 січня 2023 року рахується зниклим безвісти. Іншого місця проживання на даний час ОСОБА_10 не має. (а.с.16-18).

Відповідно до листа командира військової частини НОМЕР_1 від 28 грудня 2023 року № 596, ОСОБА_1 , яка синові, виплата грошового забезпечення батька ОСОБА_3 не може бути здійснена, в зв`язку з відсутністю підтверджуючого документа про спільне проживання на момент безвісти зникнення ОСОБА_3 (а.с.12).

Відповідно до довідки про зняття з реєстрації місця проживання особи від 16 вересня 2016 року, ОСОБА_1 знято з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання: АДРЕСА_2 (а.с.21).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за фізичною особою ОСОБА_3 відомостей про нерухоме майно у реєстрах відсутні (а.с.19-20).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 315 ЦПК України визначено перелік справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, частиною другою цієї статті , зокрема, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У Законі України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» термін «близькі родичі та члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин» вживаються в такому значенні: чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 6 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» близькі родичі та члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, мають право на отримання достовірних відомостей про місцеперебування особи, зниклої безвісти за особливих обставин, обставини її загибелі (смерті), місце поховання (якщо воно відоме). Реалізація права, передбаченого частиною першою цієї статті, відбувається шляхом подання заяви про розшук особи, зниклої безвісти за особливих обставин, та отримання достовірної інформації про хід та результати проведення її розшуку в порядку, визначеному цим Законом та іншими законами України. Органи державної влади, уповноважені на здійснення обліку та/або розшуку осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, зобов`язані надавати інформацію про хід та результати їх розшуку в порядку, встановленому цим Законом, близьким родичам та членам сім`ї таких осіб. Члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, мають право на соціальний захист у порядку, визначеному законодавством України.

Відповідно до абзацу першого, третього частини шостої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше. ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Пунктом 7 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 р. № 884, визначено що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

З урахуванням положень частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України, слід дійти висновку, що юридичний факт спільного проживання не є обов`язковим критерієм для визнання особи членом сім`ї. Так, навіть у разі окремого проживання дитини від батьків, наприклад, у зв`язку з навчанням, вона не втрачає свого правового статусу члена сім`ї. У наведеному випадку син, який на момент зникнення безвісти батька позивача міг бути зареєстрований за іншою адресою та/або фактично проживати окремо, все одно зберігав належність до сім`ї своїх батьків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Так на підтвердження факту спільного проживання позивача разом з батьком в матеріалах справи міститься акт від 13 жовтня 2023 року, складений членами тимчасової комісії у складі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , створеної розпорядженням міського голови від 10 жовтня 2023 року № 245-р в присутності сусідів-свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , яким встановлено, що гр. ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Поряд з цим вказані обставини підтверджені наданими в суді попередньої інстанції поясненнями свідків, а саме ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , які підтвердили факт спільного проживання батька і сина разом за спільною адресою, а саме АДРЕСА_1 .

Крім того свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повідомили, що позивач з батьком мали хороші стосунки, та останній постійно піклувався про свого сина.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на долучену в судовому засіданні копію паспорта матері позивача, яка є громадянинкою російської федерації та не проживає в Україні, що не заперечується сторонами.

Враховуючи надані докази в їх сукупності, а саме акт від 13 жовтня 2023 року, складений комісією на підставі розпорядження міського голови та за участю свідків-сусідів, показання свідків у судовому засіданні щодо фактичного проживання позивача разом з батьком за однією адресою, а також свідчення про їх тісні родинні стосунки і відсутність матері позивача в Україні, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про доведеність належними, допустимими і достатніми доказами, які взаємоузгоджені між собою щодо підтвердження факту спільного проживання сина з батьком за вказаною адресою, а саме АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підтвердження постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з огляду на незначне споживання газу та електроенергії, не приймаються до уваги, оскільки зниження обсягів комунального споживання об`єктивно пов`язане з мобілізацією батька у лютому 2022 року та подальшим самостійним проживанням сина у зазначеному будинку. Окрім того з пояснень позивача вбачається, що останній тривалий час не передавав показники газового лічильника, що безсумнівно підтверджується переданими показаннями до серпня місцяця включно в розмірі 0 куб.м. та в вересні місяці - в обсязі 458 куб.м. Вказане свідчить не про підтвердження факту проживання позивача, а про відсутність передачі показників споживання газу в попередні місяці, які ним передані одноразово після звернення газопостачальної компанії.

Не заслуговують на увагу також покликання в апеляційній скарзі про те, що в акті тимчасової комісії, яким встановлено що позивач фактично проживає за спірною адресою не зазначено період з якого саме часу позивач почав проживати, оскільки акт тимчасової комісії, складений у жовтні 2023 року, має на меті підтвердження факту фактичного проживання позивача за спірною адресою станом на момент його складення, а не встановлення початку проживання, що не входило до повноважень комісії.

Водночас відсутність у вказаному акті конкретної дати початку проживання не нівелює його доказового значення, оскільки цей факт у повному обсязі підтверджується іншими доказами у справі, зокрема, показаннями свідків, які безпосередньо знали позивача та його батька, бачили їх спільне проживання та побут, а також поясненнями самого позивача, які є послідовними та логічними.

Отже, сукупність доказів дає підстави для висновку про безперервне проживання позивача за відповідною адресою.

Інші доводи апеляційної скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 11 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета