ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року

Справа № 704/1219/24
Провадження № 22-ц/821/508/25
Категорія: 310020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, у складі судді Дьяченка Д. О.,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

29 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Тальнівського районного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка навчається.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу сторони мають дочку: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дочка є студенткою 3 курсу ВСП «Тальянківського агротехнічного фахового коледжу Уманського національного університету садівництва» денної форми навчання. Термін навчання становить до 30.06.2026. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, хоча мав би надавати. ОСОБА_2 є працездатною особою, аліменти нікому більше не сплачує, стягнень по виконавчим листам немає. Просила суд стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання дочки, в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно на період навчання, до 30.06.2026.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 29.10.2024 і до закінчення навчання, а саме до 30.06.2026.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1211 грн 20 коп. судового збору.

Рішення суду в межах суми платежу по аліментах за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції, мотивоване тим, що дочка сторін по справі після досягнення повноліття продовжує навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, а відповідач добровільно матеріальної допомоги не надає, хоча за законом зобов`язаний утримувати повнолітню дитину, тому суд прийшов до висновку про задоволення позову та вважав розумним та справедливим стягнути аліменти на утримання повнолітньої дочки в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з 29.10.2024 і до закінчення навчання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на те, що оскаржуване рішення незаконне, необґрунтоване, винесене за неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, судом не в повній мірі досліджено та оцінено докази, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, просив суд скасувати рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2024 року та ухвалити нове, яким зменшити розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 з 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) на тверду грошову суму в розмірі 1500 грн, щомісяця.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції будо допущено порушення норм процесуального права, а саме відповідач отримав ухвалу про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви з додатками 21.12.2024 та 25.12.2024 подав до суду заяву про розгляд справи з викликом сторін. В подальшому 03.01.2025 в межах строку встановленого ухвалою суду відповідач подав до суду відзив, проте судом даний відзив не був прийнятий в зв`язку з тим, що 24.12.2024 суд вже ухвалив оскаржуване рішення.

Зауважує, що поза увагою суду залишилися такі факти, що їх спільна дочка проживає окремо від матері в Республіці Польща, дочка працює і отримує заробітну плату, в технікумі вона навчається дистанційно, та за кошти державного бюджету.

Вважає, що позивач не має права на звернення до суду з даним позовом, оскільки не проживає разом з дочкою.

Також зазначив, що він проходить службу в Збройних Силах України, та йому не вистачає його заробітної плати для екіпіровки та інших необхідних потреб для служби.

Відзив на апеляційну скаргу

ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, тому рішення суду є законним, обґрунтованим, у зв`язку із чим просить залишити рішення без змін, а подану апеляційну скаргу без задоволення.

Зауважила, що вона має другу групу інвалідності, наразі не працює через різке погіршення стану здоров`я, потребує дорого вартісної операції на хребті. Вона зареєстрована в Україні та фактично тимчасово проживає в Республіці Польща разом з донькою та сином і його сім`єю.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьками дитини записані: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 10).

Згідно довідки № 436 від 09.10.2024 виданої відокремленим структурним підрозділом «Тальянківський агротехнічний фаховий коледж Уманського НУС» вбачається, що ОСОБА_3 є студентом 3 курсу денної форми навчання за спеціальністю «Технологія виробництва і переробки продукції тваринництва». Термін навчання становить з 01.09.2022 до 30.06.2026 (а.с. 15).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади № 2024/002393846 від 08.03.2024 ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади № 2024/002394116 від 08.03.2024 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Відповідно до витягу з наказу від 08.08.2023 виданого відокремленим структурним підрозділом «Тальянківський агротехнічний фаховий коледж Уманського НУС» вбачається, що студентці ОСОБА_3 організовано освітній процес з 02.09.2024 у дистанційній формі (а.с. 38).

Згідно витягу з наказу від 30.08.2024 виданого відокремленим структурним підрозділом «Тальянківський агротехнічний фаховий коледж Уманського НУС» вбачається, що студентці ОСОБА_3 організовано освітній процес з 02.09.2024 у дистанційній формі (а.с. 39).

У відповідності до довідки Військової частини НОМЕР_2 від 13.07.2024 за № 690 сержант ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у даній військовій частині з 29.06.2024 по теперішній час (а.с. 37).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги п. 1 ст. 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду вказаним вимогам відповідає не в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що повнолітня дочка відповідача, потребує матеріальної допомоги від свого батька, оскільки навчається та самостійного заробітку немає, а відповідач в змозі сплачувати аліменти на повнолітню дочку, яка продовжує навчання, саме у розмірі частки від усіх видів доходу щомісячно.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати аліментів на утримання повнолітньої дочки, на період її навчання, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Разом з тим, із висновками суду першої інстанції щодо визначення розміру аліментів, який підлягає стягненню в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), за наявних в матеріалах справи доказів, погодитись не можна з огляду на наступне.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).

Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Аналогічний висновок по застосуванню ст. 199 СК України міститься і в постанові Верховного Суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17.

З матеріалів справи вбачається, що повнолітня дочка сторін навчається на денній формі навчання у Тальянківському агротехнічному фаховому коледжі Уманського НУС. Термін закінчення навчання 30.06.2026.

Отже, повнолітня ОСОБА_3 продовжує навчання та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги.

Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У позовній заяві позивач, посилається на те, що їх спільна дочка навчається на денній формі навчання, тому утримувати себе не може та потребує матеріальної допомоги.

Разом з тим, доказів, зокрема на підтвердження вартості витрат, пов`язаних з навчанням (вартості підручників, посібників для навчання, вартості іншого приладдя, проїзду до навчального закладу, тощо) позивач не надав, як і не надає доказів щодо того в якій частині їх спільну дочку утримує вона.

Крім того, звертаючись до суду з даним позовом та обґрунтовуючи його вимоги тим, що відповідач працює, аліменти нікому іншому не сплачує та стягнень по виконавчим листам немає, позивач в підтвердження матеріального становища відповідача та місця його роботи також не надала суду жодного доказу.

Проте, зазначеного суд першої інстанції не врахував та дійшов передчасного висновку про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки на час навчання у розмірі частини від всіх видів доходів відповідача саме в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу).

Водночас колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги в тій частині, що ОСОБА_1 не має права звернення до суду, так як не проживає разом з повнолітньою дочкою, оскільки дані обставини скаржником не доведені належними доказами. Крім того, згідно матеріалів справи мати та дочка мають однакову реєстрацію місця проживання, а також ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу пояснила, що тимчасово проживає в Республіці Польща разом з дочкою та сином.

Щодо доводів апеляційної скарги, що судом було допущено порушення норм процесуального права, а саме, що ухвалу про відкриття провадження скаржник отримав 21.12.2024, а рішення по справі ухвалено 24.12.2024, тобто без прийняття заяви відповідача про розгляд справи з викликом сторін та відзиву на позовну заяву, апеляційний суд зазначає наступне.

За приписами ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право, зокрема, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; а також зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Відповідно до змісту ч. ч. 1- 4 ст. 174 ЦПК України відзив на позовну заяву (відзив) є заявою по суті справи, де учасник справи викладає письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються ЦПК України або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відзиві відповідач викладає заперечення проти позову (ч. 1 ст. 178 ЦПК України).

Зі змісту п. 8 ч. 2 ст. 187 та ч. 1 ст. 191 ЦПК України вбачається, що в ухвалі про відкриття провадження у справі суд зазначає строк для подання відповідачем відзиву на позов.

Згідно ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Процесуальним законом визначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (ст. 120 ЦПК України).

Суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства (ст. 121 ЦПК України).

Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 123 ЦПК України).

Згідно ч. ч. 3, 6 ст. 124 ЦПК України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 126 ЦПК України).

Отже, в силу наведених вище норм процесуального права, строк для подання відзиву є процесуальним строком, який встановлюється судом, а законом лише визначено мінімальний період, який не може бути зменшено судом, для реалізації стороною у справі права на подання відзиву на позов. Початок перебігу такого процесуального строку пов`язаний процесуальним законом із датою вручення такій стороні ухвали про відкриття провадження у справі.

Колегія суддів, зауважує, що посилання скаржника в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права є суттєвими та підтверджуються матеріалами справи, з огляду на наступне.

14.11.2024 Тальнівським районним судом Черкаської області було відкрито провадження в даній справі та надано п`ятиденний строк на подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Також, в ухвалі визначено п`ятнадцятиденний строк для подання відповідачу відзиву на позовну заяву і, зокрема всіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с. 21).

Рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення підтверджується, що відповідач ОСОБА_2 отримав ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви 20.12.2024, тому вважав останнім днем подання відзиву 05.01.2025 (а.с. 28).

Апеляційний суд вказує, що відповідно до положень ст. 258 ЦПК України ухвала про відкриття провадження є судовим рішенням, що постановлено судом першої інстанції з процедурного питання, пов`язаного з рухом справи в суді першої інстанції.

Строки, встановлені ЦПК України або судом, є обов`язковими для суду та для учасників судового процесу, оскільки, зокрема, визначають час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про розгляд справи за наявними доказами, не дотримавшись строків наданих судом відповідачу на подання відзиву.

Апеляційний суд наголошує, що згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.

У п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення змісту п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції, враховує, що подані відповідачем до апеляційної інстанції докази (витяг з наказу від 08.09.2023 № 131-У, витяг з наказу від 30.08.2024 № 131-У, витяг з наказу від 08.09.2023 № 131-У видані відокремленим структурним підрозділом «Тальянківський агротехнічний фаховий коледж Уманського НУС», довідка Військової частини НОМЕР_2 від 13.07.2024 за № 690) мають виключне значення для правильного вирішення справи та надає належну правову оцінку вказаним доказам у сукупності з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу й на те, що позивач мав можливість заперечити проти дослідження в апеляційному суді нових доказів, дати на них пояснення та цими процесуальними правами скористався, подавши відзив на апеляційну скаргу.

Водночас, з огляду на наведені норми процесуального права, долучені позивачем до відзиву документи, а саме довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12ААВ №350994 щодо встановлення ОСОБА_1 другої групи інвалідності та витяг про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 08.03.2024 та переклад з польської мови довідки від 13.03.2025 про місце проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в Республіці Польща з 05.08.2023 і станом на даний момент, за відсутності обґрунтування неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї, до розгляду апеляційним судом не приймаються.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів не можна вважати законним і обґрунтованим, тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а судове рішення змінити, на підставі п. п. 1 та 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, частково задовольнивши позовні вимоги.

Враховуючи приведені норми права та встановлені обставини справи, а саме те, що дочка відповідача є повнолітньою, продовжує навчання (у дистанційній формі) та потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги, беручи до уваги, що відповідач перебуває на військовій службі, отже спроможний надавати таку матеріальну допомогу, разом з тим, за його твердженням, також потребує додаткових витрат для екіпіровки та інших необхідних потреб для служби, колегія суддів з урахуванням того, що розмір призначених аліментів у цьому випадку має бути не більш як достатнім для розумного задоволення потреб позивача, вважає, що аліменти у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) щомісячно будуть достатніми для належного утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, відповідатиме реаліям сьогодення та забезпечить баланс інтересів як одержувача, так і платника аліментів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

За подання позовної заяви до сплати належав судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Позивач на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Оскільки апеляційний суд змінює розмір стягнутих аліментів, задовольняючи частково позовні вимоги, належить також змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутого з ОСОБА_2 на користь держави судового збору, зменшивши його суму з 1211,20 грн до 605,60 грн.

При зверненні з апеляційною скаргою ОСОБА_2 сплачено 1816,80 грн судового збору. У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги останньому належить компенсувати у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 908,40 грн судового збору за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст. ст. 141, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2024року змінити, зменшивши розмір стягнутих аліментів з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/4 до 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

Зменшити визначену судом першої інстанції суму судового збору, яку стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави, з 1211,20 грн до 605,60 грн.

Компенсувати ОСОБА_2 , за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 908,40 грн судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 30 квітня 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков