Дата документу 06.05.2025 Справа № 333/4259/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/4259/24 Головуючий у І інстанції: Піх Ю.Р.
Провадження № 22-ц/807/600/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Трачук Наталії Іванівни на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у вигляді інфляційних витрат та трьох відсотків річних,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у вигляді інфляційних витрат та трьох відсотків річних.

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.03.2010, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22.12.2010 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2011, у справі № 2-1612/2010, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 159534 грн.

Виконавчий лист у вищезазначеній справі ОСОБА_1 пред`явив для виконання до Комунарського ВДВС ще у 2011 році. Проте виконавчий документ неодноразово повертали стягувачу без виконання у зв`язку з відсутністю у боржника майна, грошових коштів та перебування його в розшуку.

Так, ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.06.2014 боржника ОСОБА_2 оголошено в розшук. У грудні 2014 року виконавчий документ повернутий стягувачу у зв`язку з тим, що боржника не було розшукано.

30.04.2015 за заявою стягувача відкрите виконавче провадження, але постановою державного виконавця від 14.12.2015 виконавчий документ повернуто, у зв`язку з ненадходженням до відділу повідомлення про розшук боржника.

У січні 2017 року ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.06.2014 виконано, боржника ОСОБА_2 розшукано, тому, ОСОБА_1 знову пред`явив виконавчого листа до виконання, проте 23.01.2017 державний виконавець повернув виконавчий лист стягувачу, у зв`язку зі спливом строку пред`явлення його до виконання.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.02.2017 задоволено заяву ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, поновлено строк пред`явлення виконавчого документа у справі № 2-1612/2010 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу строком на три роки.

Проте, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.03.2010 до часу подання позову не виконане, протягом 14 років ОСОБА_1 , який є пенсіонером, інвалідом другої групи, не має можливості повернути свої грошові кошти.

Позивач зазначав, що відповідач, достовірно знаючи про судове рішення про стягнення боргу, з 2010 року добровільно його не виконував та переховувався.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 14066,09 грн, що складаються з інфляційних витрат за період з 07.04.2017 до 07.03.2024 - в сумі 115945,25 грн та неустойки у вигляді трьох відсотків річних - в сумі 33120,84 грн. Також просив стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 07.04.2017 до 23.02.2022 в розмірі 67767,97 грн, три відсотка річних - в сумі 24087,45 грн та 5000 грн витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 918,55 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням в частині відмови в задоволенні його позовних вимог, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Трачук Н.І. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв`язку з неврахуванням висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, просить скасувати заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 57150,67 грн, що складаються з індексу інфляції в розмірі 48117,28 грн та 3 процентів річних в розмірі 9033,39 грн за період з 22 лютого 2022 року до березня 2024 року. Також просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 5000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Трачук Н.І. зазначає, що грошове зобов`язання ОСОБА_2 не є зобов`язанням за договором позики, а є зобов`язанням за рішенням суду, тому пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не підлягає застосуванню, оскільки звільнення від відповідальності за статтею 625 ЦК України розповсюджується лише на грошові зобов`язання за договором позики.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Також, за приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів звертає увагу, що переглядає заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 57150,67 грн.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Трачук Н.І. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні рішення в оскаржуваній частині та задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 57150,67 грн.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 24.02.2022 до березня 2024 у розмірі 57150,67 грн, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням вимог п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного стану відповідач, як позичальник, звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов`язання за договорами позики, укладеними з позивачем, як позикодавцем.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.03.2010 у справі № 2-1612/2010, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22.12.2010 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2011, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг у сумі 159534 гривні.

У 2011 році виконавчий лист у зазначеній справі було пред`явлено для виконання до Комунарського ВДВС.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.06.2014 боржника ОСОБА_2 було оголошено у розшук.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.06.2014 боржника ОСОБА_2 оголошено в розшук. У грудні 2014 року виконавчий документ повернутий стягувачу у зв`язку з тим, що боржника не було розшукано.

30.04.2015 за заявою стягувача відкрите виконавче провадження, але постановою державного виконавця від 14.12.2015 виконавчий документ повернуто, у зв`язку з ненадходженням до відділу повідомлення про розшук боржника.

У січні 2017 року ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.06.2014 виконано, боржника ОСОБА_2 розшукано, тому, ОСОБА_1 знову пред`явив виконавчого листа до виконання, проте 23.01.2017 державний виконавець повернув виконавчий лист стягувачу, у зв`язку зі спливом строку пред`явлення його до виконання.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.02.2017 задоволено заяву ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, поновлено строк пред`явлення виконавчого документа у справі № 2-1612/2010 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу строком на три роки.

Відповідач достовірно знаючи про судове рішення про стягнення боргу добровільно його не виконує, доказів виконання вищезазначеного рішення суду в матеріалах справи немає, що також підтверджено відповіддю Комунарського відділу ДВС.

Отже, позивач, як кредитор у грошовому зобов`язанні за договором позики, заборгованість за яким стягнуто заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.03.2010 у справі № 2-1612/10 у розмірі 20000 доларів США, з позовом до відповідача, як боржника, з вимогою про стягнення на свою користь інфляційних втрат та три проценти річних згідно ст.625 ЦК України за період з 07.04.2017 до 07.03.2024 за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 115945,25 грн, та 3% річних в сумі 33120,84 грн.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість, стягнута з ОСОБА_2 за рішенням суду від 16.03.2010, ним не погашена, відтак його боргове зобов`язання перед позивачем, як кредитором за договором позики, продовжує існувати.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з п. 9 ч.2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а тому повинно відповідати вимогам, вміщеним у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року).

Згідно з ч.1, ч.2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Верховний Суд неодноразово викладав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23)).

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;

(2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).

Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Разом з тим, за змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що з набранням чинності рішення суду про стягнення заборгованості у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами на підставі договору позики.

Отже між сторонами виникли грошові зобов`язання не на підставі рішення суду. Це зобов`язання випливає з договору позики, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір заборгованості та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції правильно врахував пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, за період з 24 лютого 2022 року, а тому стягненню підлягають три проценти річних та інфляційні втрати, нараховані за період з квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року.

Викладене узгоджується із правовими висновками, зокрема, викладеними у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 758/5318/23 (провадження № 61-15103ск24), від 28 листопада 2024 року у справі № 756/8788/22 (провадження № 61-7585св24), від 27 листопада 2024 року у справі № 759/4324/23 (провадження № 61-11727св24).

Отже, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку про їх безпідставність, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки суду щодо підстав відмови в задоволені частини позовних вимог є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового трактування скаржником норм процесуального та матеріального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Трачук Н.І. слід залишити без задоволення, а заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 залишити без змін. В іншій частині вказане рішення не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Трачук Наталії Іванівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2025 року в оскаржувані частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 09 травня 2025 року.

Головуючий:

Судді: