ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3938/25 Справа № 185/227/24 Суддя у 1-й інстанції - Врона А. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Ткаченко І.Ю.,

суддів: Пищиди М.М., Свистунової О.В.

за участю секретаря: Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання

за апеляці

йною скаргою адвоката Мерцалова Максима Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_2

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року Товариство з обмеженою «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» (далі - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп») звернулося до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. В обґрунтування позову посилалося на те, що 17 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «НАДРА» укладено кредитний договір № 8/2007/840-К/1771-Н на підставі якого ПАТ КБ «НАДРА» надав ОСОБА_1 кредитні кошти на суму 52910 доларів США. Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «НАДРА» укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 , у разі невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, стає солідарним боржником та відповідає перед банком всім своїм майном, яке йому належить на праві власності та особистими коштами. У зв`язку з невиконанням основного зобов`язання за кредитним договором ПАТ КБ «НАДРА» звернулося до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою про солідарне стягнення заборгованості, з відповідачів. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2013 року, по справі № 185/10704/13-ц позовні вимоги ПАТ КБ «НАДРА» до відповідачів задоволено та стягнуто на користь ПАТ КБ «НАДРА» заборгованість за кредитним договором № 8/2007/840-К/1771-Н від 17 грудня 2007 року у розмірі 95421,24 доларів США, що є еквівалентом за курсом НБУ станом на 14 серпня 2013 року 762701,98 грн. 24 квітня 2020 року між ПАТ КБ «НАДРА» та «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено договір №GL3N216953 про відступлення прав вимоги, згідно умов якого «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло права вимоги банку до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за кредитним договором № 8/2007/840-К/1771-Н від 17 грудня 2007 року, оскільки рішення суду від 12 грудня 2013 року не виконано просило суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 12347,06 дол. США та судові витрати по справі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2024 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 12347,06 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» судовий збір у розмірі 3481,54 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» судовий збір у розмірі 3481,54 грн.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2025 року задоволено заяву ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» про ухвалення додаткового рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» судові витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 18750 грн з кожного.

В апеляційній скарзі адвокат Мерцалов М.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити застосувавши наслідки спливу строку позовної давності.

Апеляційна скарга мотивована тим, що виконавче провадження було завершено в 2015 році, а тому строк на пред`явлення документу на примусове виконання сплив в 2018 році, в свою чергу позивач набув право вимоги лише в 2020 році. Пропуск стягувачем строку виконавчої давності є підставою для покладання на нього наслідків прострочення кредитора. Приватне право не може допускати ситуацію за якою кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних, без позовної заяви про стягнення задавненої вимоги. Вказує про пропуск строку позовної давності.

25 березня 2025 року ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп» надало відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просило залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що рішення суду не виконано а ні в примусовому порядку, а ні в добровільному по теперішній час, відповідачі не вчиняли жодних дій на погашення заборгованості та виконання рішення суду. Зазначали, що оскільки кредитор скористався судовим захистом та рішенням суду з боржників стягнуто заборгованість, то таке зобов`язання є натуральним, а стягувач має право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України. Просили стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, з урахуванням постанови Верховного Суду від 10 квітня 2024 року, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2013 року по справі № 185/10704/13-ц позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» до відповідачів задоволено та стягнуто на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 8/2007/840-К/1771-Н від 17 грудня 2007 року у розмірі 95421,24 доларів США, що є еквівалентом за курсом НБУ станом на 14 серпня 2013 року - 7,993 гривень за 1 долар США, і складає 762701,98 грн, з яких: - заборгованість за сумою кредиту 52443,19 доларів США, що у еквіваленті за курсом НБУ станом на 14 серпня 2013 року складає 419178,42 грн; - заборгованість за відсотками 32959,03 доларів США, що у еквіваленті за курсом НБУ станом на 14 серпня 2013 року складає 263441,53 грн; - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі 4728,02 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 14 серпня 2013 року складає 37791,07 грн; - штраф у розмірі 5291,00 доларів США, що у еквіваленті за курсом НБУ станом на 14 серпня 2013 року складає 42290,96 грн. Рішення набрало законної сили 24 грудня 2013 року. В подальшому судом було видано виконавчі листи у даній справі.

Згідно відповіді Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 17 жовтня 2024 року, на виконані у відділі перебували виконавчі листи видані на підставі Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області №185/10704/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» боргу у розмірі 95421,24 доларів США, які надійшли на виконання 16 грудня 2014 року, того ж дня були відкриті виконавчі провадження. Протягом здійснення виконавчих проваджень було встановлено, що майно та кошти, на які можливо звернути стягнення у боржників відсутні, тому у відповідності до п.2 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» (який діяв на момент здійснення виконавчих проваджень) були винесені постанови про повернення виконавчих документів стягувачеві: відносно ОСОБА_2 постанова ВП № 45878308 винесена 10 травня 2015 року, відносно ОСОБА_1 постанова ВП№45878455 винесена 26 червня 2015 року. Вказані постанови в зазначені дати разом з виконавчими було направлено на адресу стягувача. Також, у відповіді ДВС зазначено, що більш детальну інформацію щодо стягнення коштів з боржників - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у відділу не має можливості надати, оскільки, виконавчі провадження, які було завершено у зв`язку з поверненням виконавчих листів стягувачу в 2015 році, було знищено за закінченням терміну зберігання.

З огляду на вищевикладене вбачається, що відповідачі не виконували належним чином взяті на себе кредитні зобов`язання, у наслідок чого утворилась заборгованість, яка встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили.

Згідно договору №GL3N216953 про відступлення прав вимоги від 24 квітня 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., зареєстрованого в реєстрі за №283, право вимоги до боржників за кредитним договором № 8/2007/840-К/1771-Н від 17 грудня 2007 року та договору поруки №1771/1-Н від 17 грудня 2007 року перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Згідно розрахунку позивача у зв`язку з неповерненням відповідачами заборгованості за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року 3% річних на суму заборгованості згідно рішення суду в сумі 85402,22 доларів США становлять 12347,06 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати зобов`язання відповідачів натуральним чи задавненим зобов`язанням, оскільки рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2013 року, яке набрало законної сили 24 грудня 2013 року, стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість по кредитному договору, тобто вимога про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому порядку. Пропуск строку для повторного пред`явлення виконавчих листів до виконання не має правового значення для розгляду даної справи та не може бути ототожнений зі строком позовної давності.

Колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) містяться висновки, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому, для застосування частини другої статті 625 ЦК України необхідним є встановлення обсягу грошового зобов`язання, що виникло у боржника перед кредитором.

За наведеним у частині другій статті 625 ЦК України регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

За період після прострочення повернення позики після закінчення дії кредитного договору підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2023 у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) зазначено наступне: Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22)».

Такі ж правові підходи також застосовано, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 753/369/21 (провадження № 61-5785св23), що свідчить про сталість судової практики з питання застосування ст. 625 ЦК України у натуральному зобов`язанні.

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності; законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності; очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги; приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зроблено висновок, що «натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку».

У справі, що переглядається, рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість в сумі 95421,24 дол. США та судові витрати. Стягувачем було отримано виконавчий лист та звернено його до виконання. У червні 2015 року виконавчі листи повернуті стягувачу. Виконавче провадження знищене.

24 квітня 2020 року між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ПАТ КБ «Надра» було укладено договір про відступлення права вимоги.

ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не зверталось до суду з вимогами про видачу дубліката виконавчого листа, поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа для виконання та заміни стягувача у виконавчому листі.

Заявлені позовні вимоги, які виникли на підставі рішення суду від 12 грудня 2013 року, не можуть бути задоволені в судовому (примусовому) порядку, оскільки між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не може бути застосовано положення статті 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності відхиляються у зв`язку з наступним.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 04 грудня 2018 року по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) вказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними, застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Додаткове судове рішення суду першої інстанції від 14 січня 2025 року, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України, є невід`ємною частиною основного рішення у справі та не може існувати окремо від нього. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від14 липня 2021 року у справі № 761/15741/17, від 26 липня 2023 року у справі № 754/4352/21.

З урахуванням наведеного, додаткове Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2025 року також підлягає скасуванню.

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином з ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на користь ОСОБА_2 підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 10444,62 грн, сплачений останнім за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Мерцалова Максима Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2024 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання - відмовити.

Додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14січня 2025 року - скасувати.

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» про ухвалення додаткового рішення - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 10444,62 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини проголошені 30 квітня 2025 року.

Повний текст постанови складено 01 травня 2025 року.

Судді: