КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5428/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що він з ОСОБА_1 від шлюбу, який було розірвано 21 жовтня 2013 року, мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року місце проживання дітей визначено з відповідачкою, а також стягнуто з нього на користь відповідачки аліменти на дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу).

Відповідно до постанови Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві від 25 березня 2021 року (виконавче провадження № НОМЕР_4) продовжено здійснення відрахування із доходів боржника аліментів на молодшу дочку у розмірі 1/6 частини.

До 08 вересня 2024 року дочка ОСОБА_5 проживала разом із відповідачкою в Італії. 10 вересня 2024 року дитина повернулась в Україну і проживає разом із позивачем і знаходиться на його утриманні, а відповідачка залишались проживати в Італії.

У зв`язку із наведеним, ОСОБА_2 просив суд звільнити його з 10 вересня 2024 року від сплати аліментів на неповнолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнутих на користь ОСОБА_1 у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу) та стягнути з відповідачки на його користь аліменти на дочку ОСОБА_5 у розмірі 25 % від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 10 вересня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2024 року позов задоволено частково.

Звільнено ОСОБА_2 з 10 вересня 2024 року від сплати аліментів,стягнутих за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року у справі № 754/16160/14-ц на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,у розмірі 25 % всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 17 вересня 2024 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави 1 937,92 грн судового збору.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення суми платежу по аліментам за один місяць.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Калюжну Н.В. подала апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вона не була повідомлена про поданий до неї позов і не була викликана в судове засідання, отже не мала змоги реалізувати свої процесуальні права, зокрема надати свій відзив на позовну заяву з відповідними доказами.

Наголошує на тому, що у позивача існує перед нею борг по сплаті аліментів у розмірі 90 000,00 грн, а тому при ухваленні рішення суд має врахувати цю заборгованість.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 послався на те, що доводи відповідачки є необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу у зв`язку з тим, що є надуманими, не мають правового підґрунтя, не підтверджуються доказами, вводять суд в оману. Позивач ставить під сумнів повноваження представника відповідачки на представлення її інтересів в суді апеляційної інстанції, оскільки ОСОБА_1 в Україну не поверталась, отже договір, копія якого додана до апеляційної скарги, особисто не могла підписати. Також надає докази направлення на адресу відповідачки копії позовної заяви.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав необґрунтованості її доводів, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась і явку свого представника не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомила, тому колегія суддів дійшла висновку, що її неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Одним із доводів апеляційної скарги є неналежне повідомлення відповідачки про дату, час та місце судових засідань у справі.

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18).

Отже, відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду від 19 вересня 2024 року про відкриття провадження у справі разом із судовою повісткою про виклик у підготовче судове засідання 14 жовтня 2024 року була направлена ОСОБА_1 на її електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначену позивачем у позовній заяві (а.с. 45-47).

Також відповідачці було направлено SMS-повідомлення на вказаний позивачем у позовній заяві номер телефону: НОМЕР_1 (а.с. 48).

Крім того, відповідачці була направлена судова повістка про її виклик в судове засідання для розгляду справи по суті на 13 листопада 2024 року на її електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 51, 61).

Проте таке повідомлення про судові засідання у справі не можна вважати належним з таких підстав.

Порядок повідомлення учасників справи про розгляд справи встановлений статями 128 - 130 ЦПК України.

Відповідно до частин третьої - сьомої статті 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єра за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Частиною тринадцятою статті 128 ЦПК України передбачено, що за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси, та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

За змістом частини першої статті 130 ЦПК України у разі відсутності в адресата електронного кабінету судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Особам, які проживають за межами України, судові повістки вручаються в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в разі відсутності таких - у порядку, встановленому статтею 502 цього Кодексу (частина восьма статті 130 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 27 червня 2024 року у справі № 643/17028/20 зазначено, що: «процесуальним законодавством передбачено два способи надсилання судової повістки: шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через «Електронний кабінет», у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС. Вимога про надіслання судової повістки через підсистеми ЄСІТС є обов`язковою для осіб, визначених у пункті 10 Положення про ЄСІТС, і тих осіб, які добровільно зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі. Подібний за змістом висновок щодо надсилання судової кореспонденції на електронну адресу зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 454/1883/22 (провадження № 14-117цс23)».

Крім того, у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 761/20381/21 зазначено, що: «відповідно до пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року № 73, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику судового процесу SMS-повідомленням лише після подання ним до суду відповідної заявки. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом заповнення учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України. Отже, суд може повідомляти учасника справи про розгляд справи з використанням засобів мобільного зв`язку шляхом надіслання текстових (SMS) повідомлень, однак виключно за наявності відповідної письмової заяви такого учасника».

Аналіз викладених вище приписів ЦПК України, якими встановлено порядок направлення судової повістки особі, яка не має офіційної електронної адреси, свідчить про обов`язок суду направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Надсилання відповідних процесуальних документів на електронну адресу сторони у справі, вказану в документах, що подавались до суду, не заборонене, та може здійснюватися як додаткове, однак такі дії не можуть замінити належне надсилання учаснику судової повістки відповідно до статті 128 ЦПК України.

У матеріалах справи немає доказів того, що в ОСОБА_1 є зареєстрований електронний кабінет в підсистемі ЄСІТС, а також, що електронна пошта ІНФОРМАЦІЯ_3 є офіційною електронною адресою відповідачки.

Також матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 та/або її представник подавали заяви про направлення їм судових повісток за допомогою SMS-повідомлення.

Отже, у справі, що переглядається, відповідачку не було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи судом першої інстанції, а саме у спосіб, встановлений статтею 128 ЦПК України.

Викладені порушення позбавили ОСОБА_1 можливості реалізувати свої права представляти власні інтереси як учасника справи в суді першої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, зокрема в умовах відкритого та публічного судового розгляду, що, в свою чергу, перешкодило стороні належно використати передбачені статтею 43 ЦПК України процесуальні права.

Суд першої інстанції не дотримав мінімальних гарантій права сторони на доступ до суду та не мав передбачених законом підстав для ухвалення рішення по суті спору без належного повідомлення відповідачки про розгляд справи, в тому числі у судовому засіданні 13 листопада 2024 року в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, чим позбавив останню реалізувати свої процесуальні права, зокрема надати докази і пояснення на спростування доводів позивача, якими він обґрунтовував свої вимоги щодо предмета спору.

Внаслідок такого розгляду справи суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Колегія суддів врахувала, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. При цьому ключовими принципами, які мають скеровувати тлумачення статті 6 Конвенції, є верховенство права, правова певність і належне відправлення правосуддя.

Дотримання вимог процесуальної форми (у тому числі й щодо належного повідомлення учасників справи) є важливою гарантією їх прав та передумовою ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Разом із тим, надмірний процесуальний формалізм, який не враховує вимог справедливості, добросовісності й розумності, може спотворити завдання цивільного судочинства, спричинивши прийняття явно несправедливого рішення.

З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, щодоводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи в судовому засіданні у Деснянському районному суді м. Києва, що призвело про порушення її права справедливий судовий захист, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18).

За таких обставин районний суд не дотримався умов проведення розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін та ухвалив рішення в цій справі з порушенням вимог процесуального законодавства, а відтакоскаржуване судове рішення про часткове задоволення позову не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2013 року у справі № 754/14792/13-ц шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року у справі № 754/16160/14-ц визначено місце проживання обох дітей з ОСОБА_1 та стягнуто із ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 06 жовтня 2014 року і до досягнення дітьми повноліття.

Постановою старшого державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві від 26 березня 2021 року продовжено здійснювати відрахування із доходів ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за ухвалою Деснянського районного суду м. Києва № 754/16160/14-ц від 17 лютого 2021 року у розмірі 1/6 частини доходів боржника. Здійснено перерахунок заборгованості по аліментам, починаючи із 18 серпня 2020 року і по день пред`явлення цієї постанови до виконання, враховуючи стягнення у розмірі 1/6 частки від доходу.

Позивач з 05 вересня 2013 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачка з 21 жовтня 1986 року значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 .

Неповнолітня дочка сторін - ОСОБА_7 з ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто дати свого народження, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до акту від 16 листопада 2024 року, складеного сусідами позивача по будинку АДРЕСА_3 (квартири 159, 141, 187) та засвідченого начальником ЖЕД-305, засвідчено те, що ОСОБА_7 фактично проживає з батьком ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із наданою позивачем письмовою заявою ОСОБА_8 від 16 жовтня 2024 року, адресованої Деснянському районному суду м. Києва, остання зазначає, що 09 вересня 2024 року повернулась до України та з 10 вересня 2024 року проживає зі своїм батьком - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, факт проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком не спростовується її матір`ю в апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю сторін. Одним із способів захисту сімейних прав та інтересів є встановлення, припинення та/або зміна правовідношення (частина друга статті 18 СК України).

Згідно із вимогами статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частини перша, друга статті 181 СК України).

За частиною третьою статті 181 СК Україниза рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У відповідності до роз`яснень, наданих у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Отже, правова природа аліментів у розумінні глави 15 СК України є такою, що, з одного боку, вони є правом, а з іншого обов`язком, і надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина.

Статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми частини четвертої статті 273 ЦПК України.

З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

За встановлених обставинами даної справи дочка сторін ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 10 вересня 2024 року проживає разом з батьком ОСОБА_2 , що не заперечують обидві сторони.

Тому стягнення з ОСОБА_2 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року у справі № 754/16160/14-ц аліментів на дочку ОСОБА_5 за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні, суперечить положенням статті 181 СК України, за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Враховуючи правову природу аліментів, їх цільовий характер, а також передбачені законом підстави їх стягнення на корить того з батьків, з ким фактично проживає дитина, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, колегія суддів вважає, що є всі підстави для стягнення аліментів з відповідачки на користь позивача.

Відповідачка, оскаржуючи рішення суду першої інстанції, посилалась на порушення судом норм процесуального права, а саме під час розгляду справи не було дотримано принципи рівності та змагальності сторін, оскільки вона була позбавлена можливості надати свої заперечення проти позовних вимог позивача. При цьому особа, яка не була повідомлена про пред`явлений до неї позов і не була повідомлена про судове засідання може просити апеляційний суд про скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Суд апеляційної інстанції погодився із доводами відповідачки щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права і скасував рішення суду. Проте скасування цього рішення не тягне за собою обов`язкову відмову у задоволенні позову, адже суд апеляційної інстанції має оцінити надані сторонами докази і з врахуванням цих доказів, застосувавши відповідні норми, права ухвалити нове рішення.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 просила в апеляційній скарзі відмовити в задоволенні позову, однак на спростування підстав пред`явлених позивачем вимог, а саме, що їх дочка ОСОБА_7 з 10 вересня 2024 року проживає разом із батьком, не надала жодного доказу. Та обставина, що у позивача існує заборгованість по сплаті аліментів перед відповідачкою не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про припинення і стягнення аліментів на дитину.

Колегія суддів відмічає, що як позивач, так і відповідачка зобов`язані в однаковій мірі та у відповідності до вимог чинного сімейного законодавства утримувати свою неповнолітню дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати їй гарні умови для проживання та виховання, у тому числі забезпечувати матеріально.

Стягнення аліментів має ціль - найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і створити по можливості такий рівень життя, якийнеобхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (див. статтю 27 Конвенцію ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Отже, оскільки відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, то на відповідачку слід покласти аліментне зобов`язання у вигляді щомісячної сплати аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу)на утримання своєї дитини на користь позивача, що відповідатиме інтересам дочки та рівності батьків щодо обов`язку утримувати свою дитину.

Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Положення частини першої статті 191 СК України визначає, що аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня подання позову на майбутнє, але не довше ніж до досягнення дитиною повноліття.

Натомість час, з якого припиняється сплата аліментів за позовом про припинення стягнення аліментів, СК України не визначений, тому у цьому випадку слід виходити із встановлених обставин справи, а саме дати 10 вересня 2024 року, починаючи з якої дитини припинила проживати з матір'ю та почала проживати з батьком.

При цьому позивач звернувся до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів на дитину та стягнення аліментів з відповідачки 17 вересня 2024 року, тому відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто аліменти слід стягувати щомісячно не з 10 вересня 2024 року як просив позивач, а починаючи із 17 вересня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених вище обставин рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

З огляду на те, що позивач був звільнений від сплати судового збору судом першої інстанції на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», то пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідачки на користь держави в особі Державної судової адміністрації України підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 1 937,92 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Звільнити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) від сплати аліментів, які стягуються на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2015 року у справі № 754/16160/14-ц на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 10 вересня 2024 року.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 17 вересня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 1 937,92 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 травня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній