КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7880/2025
Справа № 757/229/19-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 квітня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Матійчук Г.О. в м. Київ у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» до ОСОБА_1 , третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року позивач ПАТ «Златобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Златобанк» Славкіної М.А. звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Златобанк» заборгованість за кредитним договором №178/10/Z від 09 листопада 2010 року у сумі 7 586 430 грн., у тому числі: 2 270 098,51 грн. - заборгованість за кредитом, 3 216 706,66 грн. - заборгованості за процентами; 1 679 429,51 грн. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 5 000 грн. - штраф, 415 195,32 грн. - заборгованість за 3 % річних за несвоєчасну сплату кредиту; стягнути судові витрати.

Позов мотивував тим, що 09 листопада 2010 року АТ «Златобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №178/10/Z та додаткові угоди до нього.

Згідно умов кредитного договору кредитодавець надає позичальнику споживчий кредит в сумі 2 660 000 грн. строком по 20 квітня 2012 року під 24 % річних.

Для забезпечення виконання кредитного договору АТ «Златобанк» та ОСОБА_2 також уклали 09 листопада 2010 року договір поруки, за умовами якого поручитель та боржник відповідають перед АТ «Златобанк» як солідарні боржники.

Банк виконав своїх зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти на умовах, передбачених кредитним договором.

Позичальник порушила умови кредитного договору, не повернувши у встановлений строк суму кредиту та не сплативши проценти за користування кредитом. Станом на 11 жовтня 2018 року заборгованість боржника за кредитним договором складає 7 586 430 грн., в тому числі 2 270 098,51 грн. заборгованість за кредитом, 3 216 706,66 грн. заборгованість за процентами, 1 679 429,51 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 5000 грн. штраф, 415 195,32 грн. заборгованість по 3 % річних за несвоєчасну сплату кредиту.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2022 року закрито провадження у справі у частині позовних вимог до ОСОБА_2 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки він помер до відкриття провадження в справі (а. с. 47 - 49 т. 2).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва 06 серпня 2024 року заяву про заміну сторони у справі задоволено, замінено позивача у справі із ПАТ «Златобанк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс» (а. с. 157-158 т. 3).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2024 року в позові відмовлено.

Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на протиправність рішення, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, викладав хронологію правовідносин за кредитним договором №178/10/Z від 09 листопада 2010 року, вказував, що судом підтверджено факт укладення кредитного договору та отримання відповідачем коштів, спростовував доводи відповідача щодо неукладення кредитного договору та заперечення відповідача щодо факту отримання коштів за кредитним договором.

Щодо поважності причин пропуску строку позовної давності вказував, що 11 березня 2015 року ПАТ «Златобанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 12 травня 2015 року відкрито провадження у вказаній справі № 757/9342/15-ц. Також ОСОБА_1 було подано зустрічний позов про визнання додаткових угод № 5 та № 6 до кредитного договору недійсними. 15 листопада 2016 року провадження в справі зупинено в зв`язку зі смертю ОСОБА_2 до залучення правонаступників. 11 липня 2017 року ухвалу про зупинення провадження скасовано в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ПАТ «Златобанк» в зв`язку з відсутністю правонаступників, які б прийняли спадщину у термін 6 місяців після смерті відповідача. З зазначеного випливає, що в період 2015 - 2017 років банк брав активну участь в розгляді справи про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 . Ухвалою від 14 березня 2018 року в справі № 757/9342/15-ц позов ПАТ «Златобанк» та зустрічний позов ОСОБА_1 було залишено без розгляду в зв`язку з неявкою представника банку в судове засідання. Після цього новий позов у справі № 757/229/19, який наразі розглядається, поданий банком 19 листопада 2018 року, тобто у розумний строк.

Вважав, що суд безпідставно вказував на інший предмет спору в межах справи № 757/9342/15-ц, адже 11 березня 2015 року банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 5 048 496,08 грн., справа розглядалася впродовж більше двох років, і за цей час боржником за кредитним договором не здійснено жодного платежу, в зв`язку з чим банк продовжував нараховувати відсотки за користування коштами та штрафні санкції за прострочення заборгованості. В зв`язку з цим при зверненні з новим позовом банк просив стягнути з відповідачів 7 586 430 грн. заборгованості.

Вказував, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було взято до уваги правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 904/3405/19, пояснював, що протягом 2015 - 2018 років позивач не міг звернутися з позовом про стягнення заборгованості, оскільки тривав розгляд справи з таким самим предметом спору.

Після залишення позову без розгляду позивач у розумний строк звернувся до суду з новим позовом.

Звертав увагу, що залишення позову без розгляду в межах справи відбулося в зв`язку з втратою контролю над ПАТ «Златобанк» його законними власниками. В зв`язку з ініціюванням ряду судових процесів, пов`язаних з управлінням банком, численними реєстраційними діями щодо зміни керівника банку, його найменування та місцезнаходження, ПАТ «Златобанк» протягом тривалого часу був непідконтрольний Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, внаслідок чого багато судових справ за позовами ПАТ «Златобанк» фактично були завершені в зв`язку із залишенням без розгляду позовних заяв, в тому числі і справа № 757/9342/15-ц. Про це також свідчать численні повідомлення ФГВФО, зроблені на своєму сайті в період з 2017 по 2021 рік. У зв`язку з незаконними діями колишніх власників банку ФГВФО був позбавлений можливості подавати будь-які заяви до суду, так як судом ставилася під сумнів правомочність уповноваженої особи Фонду при наявності в реєстрі відомостей про керівника банку іншої особи. Також в уповноважених осіб Фонду був відсутній доступ до банківських рахунків ПАТ «Златобанк», в зв`язку з чим сплата судового збору тривалий час була неможливою. Як наслідок, суди повертали такі заяви або залишали їх без розгляду. Контроль ФГВФО над неплатоспроможним ПАТ «Златобанк» втрачався на тривалий час та був остаточно поновлений лише 03 лютого 2021 року.

Наголошував, що законодавцем у ч. 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що в тому разі, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2021 року в справі № 914/687/20 про те, що суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин пропущення, правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постановах від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17, від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 та у справі № 911/3677/17, від 29 червня 2021 року в справі № 904/3405/19 про те, що позивач має право отримати судовий захист у разі визначення судом поважними причин пропуску позовної давності, судову практику ЄСПЛ у справах «Фінікарадов проти Кіпру», «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України».

Вказував, що до висновку про поважність причин пропуску позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі, при цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим (п. 29 постанови Верховного Суду від 17 червня 2020 року в справі № 916/1689/17).

Від відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість.

Щодо пропуску строку позовної давності стосовно вимоги про стягнення заборгованості, наголошувала на тому, що строк щодо стягнення заборгованості за кредитним договором почався з 21 грудня 2012 року, а отже позивач мав право звернутися до суду за захистом своїх прав в межах строків позовної давності до 21 грудня 2015 року. Водночас, позовна заява датована 19 листопада 2018 року та надійшла до суду 03 січня 2019 року, тобто з пропуском строку більше, ніж на три роки. В ході розгляду справи стороною відповідача було заявлено про застосування строків позовної давності, і в оскаржуваному судовому рішенні судом надана оцінка такій заяві.

Вважала, що правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 904/3405/19, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, є нерелевантними до спірних правовідносин.

Вказувала, що 05 липня 2018 року Верховним Судом було зупинено дію постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 липня 2017 року № 826/2184/17 та постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року. Також постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2018 року було скасовано рішення державного реєстратора про внесення змін про склад керівництва позивача. Однак із позовом до суду позивач звернувся 19 листопада 2018 року, тобто через 4 місяці після усунення обставин, що унеможливлювали звернення до суду.

При цьому з моменту звернення до суду з позовом у листопаді 2018 року позивач не вказував на поважність причин пропуску строку позовної давності, не зазначав про наявність спору між сторонами у 2015 році, а звернув на них увагу лише після заяви відповідача про застосування такого строку.

Вважала, що позивачем не доведено об`єктивної неможливості звернення до суду з позовом у визначений строк саме через обмеження, впроваджені у зв`язку з ліквідаційними діями, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Щодо необґрунтованості розрахунку заборгованості, вказувала, що в матеріалах справи не міститься детального розрахунку заборгованості позичальника перед банком. З наданого позивачем розрахунку неможливо встановити, як саме розраховувалась сума несплачених відсотків за користування кредитом, пеня та сума 3 % річних за несвоєчасну сплату кредиту. Відповідач не погоджується з розрахованою сумою заборгованості та вважає, що розрахунок заборгованості позичальника здійснено неправильно і він є необґрунтованим. У розрахунку не зазначено усіх дат погашення позичальником тіла кредиту та відсотків за його користування. Також у розрахунку не зазначено суму, яка підлягала сплаті кожного місяця, в зв`язку з чим неможливо встановити добросовісність виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором. З аналізу наданого позивачем розрахунку вбачається, що останній не відповідає вимогам до первинних документів. Розрахунок вимог позивача не може підтверджувати існування кредитної заборгованості, оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку.

Крім того, позивачем не надано в обґрунтування своїх вимог жодного доказу в розумінні ст. 77 ЦПК України, що підтверджує отримання відповідачем грошових коштів за кредитних договором.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 09 листопада 2010 року між АТ «Златобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №178/10/Z (а. с. 5-7 т. 1).

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору банк надає позичальнику споживчий кредит в сумі 2 660 000 грн. Кредитні кошти надаються строком по «09» листопада 2011 р. (п. 1.2. кредитного договору). Згідно із п. 1.3. кредитного договору за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 24 процентів річних. Згідно п. 2.6 кредитного договору проценти за користування кредитними коштами позичальник сплачує самостійно в валюті кредиту на рахунок № НОМЕР_1 в АТ «Златобанк» щомісячно, не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за місяцем користування кредитними коштами. Проценти за останній місяць користування кредитними коштами сплачуються в день повернення кредиту. Згідно п. 4.4 кредитного договору за кожен випадок невиконання або неналежного виконання зобов`язань, передбачених п. 3.3 (крім п. 3.3.2) цього договору, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 5000 грн.

09 листопада 2010 року між АТ «Златобанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №178/10/Z від 09 листопада 2010 року (а. с. 16-17 т. 1).

Згідно із пунктами 1.1., 1.2. договору поруки за цим договором поруки поручитель зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником своїх боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов`язань. Поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до боржника, так і до поручителя, чи обох одночасно. Відповідно до п. 2.1.1. (а) договору поруки порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо повернення основної суми кредиту, наданого боржнику за кредитним договором, боржник зобов`язаний повернути кредиторові суму всіх отриманих боржником кредитних коштів у розмірі 2 660 000 грн. не пізніше 09 листопада 2011 року за кредитним договором, чи в інші строки, встановлені в кредитному договорі.

29 вересня 2011 року АТ «Златобанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №01 до кредитного договору №178/10/Z від 09 листопада 2010 року, якою затвердили нову редакцію тексту кредитного договору (а. с. 8 - 11 т. 1).

20 жовтня 2011 року АТ «Златобанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №02 до кредитного договору №178/10/Z від 09 листопада 2010 року, якою затвердили нову редакцію тексту кредитного договору (а. с. 12 т. 1).

09 листопада 2011 року АТ «Златобанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №03 до кредитного договору №178/10/Z від 09 листопада 2010 року, якою внесено зміни до умов кредитного договору, зокрема, п. 1.3. кредитного договору викладено у наступній редакції: «1.3. Строк кредитування: 1.3.1. Кредит надається з «09» листопада 2010 р. по «20» січня 2012 р. 1.3.2. Позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше «20» січня 2012 р., якщо тільки за домовленістю Сторін на підставі відповідної додаткової угоди до цього Договору не встановлений інший термін повернення кредитних коштів» (а. с. 13 т. 1).

04 січня 2012 року АТ «Златобанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №04 до кредитного договору №178/10/Z від 09 листопада 2010 року, якою затвердили нову редакцію тексту кредитного договору (а. с. 14 т. 1).

10 січня 2012 року АТ «Златобанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №05 до Кредитного договору №178/10/Z від 09 листопада 2010 року, якою п. 1.3. кредитного договору викладено у наступній редакції: «1.3. Строк кредитування: 1.3.1. Кредит надається з «09» листопада 2010 р. по «20» квітня 2012 р. 1.3.2. Позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше «20» квітня 2012 р., якщо тільки за домовленістю Сторін на підставі відповідної додаткової угоди до цього Договору не встановлений інший термін повернення кредитних коштів» (а. с. 14 зворот, т. 1).

20 квітня 2012 року АТ «Златобанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №06 до кредитного договору №178/10/Z від 09 листопада 2010 року, якою п. 1.3. кредитного договору викладено у наступній редакції: «1.3. Строк кредитування: 1.3.1. Кредит надається з «09» листопада 2010 р. по «20» вересня 2012 р. 1.3.2. Позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше «20» вересня 2012 р., якщо тільки за домовленістю Сторін на підставі відповідної додаткової угоди до цього Договору не встановлений інший термін повернення кредитних коштів» (а. с. 15, т. 1).

06 червня 2024 року ПАТ «Златобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Караченцева А.Ю. та ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс» було укладено договір про відступлення права вимоги відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону №GFD001-UA848 від 21 травня 2024 року (а. с. 70 - 71 т. 3), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 965 (а. с. 73 - 76 т. 3).

Відповідно до п. 1 договору відступлення та п. 140 Додатку № 1 (а. с. 77 - 136 т. 3) до договору про відступлення права вимоги від 06 червня 2024 року від ПАТ «Златобанк» до ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №178/10/Z від 09 листопада 2010 року, а також договорами забезпечення за вказаним кредитним договором (а. с. 133 т. 3).

Позивачем надано виписку по особовим рахункам ОСОБА_1 , у якій відображено рух коштів по рахунку за період з 08 листопада 2010 року по 10 жовтня 2018 року (а. с. 22 - 62 т. 1), в тому числі зарахування кредитних коштів на рахунок та їх часткове погашення.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом 11 жовтня 2018 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором №178/10/Z від 09 листопада 2010 року в розмірі 7 586 430 грн., яка складається із заборгованості за основним боргом 2 270 098,51 грн., заборгованості за процентами 3 216 706,66 грн., заборгованості по сплаті пені 1 679 429,51 грн., штрафу за неналежне виконання зобов`язань 5000 грн., 3 % від простроченої суми заборгованості 415 195,32 грн. (а. с. 19 - 21 т. 1).

Відповідачем ОСОБА_1 у відзиві на позов та у письмовому тексті судових дебатів зроблено заяву про застосування позовної давності (а. с. 86 т. 1, 206 т. 3).

В письмових поясненнях від 27 квітня 2023 року, від 22 листопада 2023 року, 24 січня 2024 року, поданих до суду першої інстанції ПАТ «Златобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Златобанк», позивачем повідомлено, що внаслідок ініціювання ряду судових процесів, пов`язаних з управлінням АТ «Златобанк», численними реєстраційними діями щодо зміни керівника банку, його найменування та місцезнаходження, банк протягом тривалого часу був позбавлений можливості приймати участь в судових справах, отримувати та надсилати поштову кореспонденцію, внаслідок чого АТ «Златобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб об`єктивно було позбавлене можливості надати відповідь на відзив у справі.

Просив врахувати, що на підставі постанови Правління НБУ від 13 лютого 2015 року № 105 «Про віднесення ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 13 лютого 2015 року № 30 «Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ «Златобанк», згідно з яким з 14 лютого 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Златобанк».

Відповідно до постанови Правління НБУ від 12 травня 2015 року № 310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Златобанк» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 13 травня 2015 року № 99 «Про початок процедури ліквідації АТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонда на ліквідацію банку».

Пов`язаними особами АТ «Златобанк» в 2017 році оскаржено вказані постанови НБУ та рішення Фонду.

Судами всіх інстанцій позов задоволено частково, зокрема визнано протиправними та скасовано вказані постанови НБУ та рішення Фонду (справа № 826/2184/17). В подальшому незаконно були проведені зміни повного найменування, скороченого найменування, місцезнаходження, складу або інформації про засновників.

24 листопада 2017 року на підставі постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 липня 2017 року у справі № 826/2184/17, в ЄДРПОУ зареєстровано зміну керівника АТ «Златобанк» з уповноваженої особи Фонду Славкіної М.А. на попереднього керівника ОСОБА_5 , такі дії оскаржено. В подальшому Фонд намагався відновити контроль над банком та внести зміни про керівника уповноважену особу до ЄДРПОУ, проте в залежності від рішень суду ця інформація змінювалась.

05 липня 2018 року ухвалою Верховного Суду в справі № 826/2184/17 зупинено дію постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 липня 2017 року та постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. В цей період, а саме 19 листопада 2018 року, уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію АТ «Златобанк» було подано повторний позов ОСОБА_1 у цій справі № 757/229/19, яка наразі розглядається.

23 травня 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності», відповідно до пп. 1-3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень даного Закону на ФГВФО покладено обов`язок здійснити (продовжити) процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, ліквідацію банків відповідно до Закону України «Про систему гарантуванням вкладів фізичних осіб», підстави (індивідуальні акти) для початку тимчасової адміністрації, ліквідації яких було визнано протиправними (незаконними) та скасовано до дня набрання чинності цим Законом; здійснювати ліквідацію банку, процедура ліквідації якого була розпочата або продовжена до дня набрання чинності цим Законом, з дотриманням вимог цього Закону щодо здійснення ліквідаційної процедури системно важливого банку; забезпечувати з урахуванням вимог цього Закону організацію роботи щодо вжиття заходів для забезпечення задоволення вимог кредиторів до банку/відшкодування заподіяної шкоди (збитків) на користь ФГВФО для подальшого спрямування кредиторам (колишнім кредиторам) банку, процедура ліквідації якого була розпочата до дня набрання чинності цим Законом.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 липня 2020 року в справі № 640/15294/19 визнано протиправними дії державного реєстратора щодо вчинення реєстраційних дій зміни повного найменування, скороченого найменування, місцезнаходження, складу або інформації про засновників та їх скасовано. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

03 лютого 2021 року в ЄДРПОУ поновлено запис про АТ «Златобанк» та про те, що товариство знаходиться в стані припинення, та керівником якого є Уповноважена особа ФГВФО ОСОБА_6

11 березня 2015 року до Печерського районного суду м. Києва АТ «Златобанк» було подано позовну заяву до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №178/10/Z від 09 листопада 2010 року (справа № 757/9342/15-ц), проте в період, коли до ЄДРПОУ було зареєстровано зміну про колишнього керівника №178/10/Z від 09 листопада 2010 року, Уповноважена особа не мала можливості забезпечити представництво інтересів АТ «Златобанк». В цей період ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2018 року позов було залишено без розгляду Як тільки повноваження було поновлено, ФГВФО в особі Уповноваженої особи звернулось до Печерського районного суду м. Києва з даним позовом. На підставі вищевикладеного просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності (а. с. 112 - 117, 203 - 207 т. 2, 4 - 10 т. 3).

До пояснень надано копію витягу з ЄДРПОУ щодо юридичної особи АТ «Златобанк» (а. с. 121 - 127 т. 2) та копію знеособленої ухвали Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2018 року в справі № 757/9342/15-ц, якою в зв`язку з повторною неявкою представників сторін залишено без розгляду позов ПАТ «Златобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет застави, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Златобанк», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення додаткових угод № 5, 6 до кредитного договору недійсними (а. с. 128 - 129 т. 2), копію позовної заяви ПАТ «Златобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зареєстрованої судом 18 березня 2015 року, в якій банк зазначив, що станом на 05 березня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 5 048 496,08 грн. та складається з заборгованості за основним боргом (кредитом) 2 270 098,51 грн., заборгованості за процентами 1 253 848,89 грн., пені 1 349 524,03 грн., штраф 5000 грн., 3 % від простроченої суми заборгованості 170 024,66 грн. (а. с. 33 - 39 т. 3).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції з наявних в матеріалах справи кредитного договору та додаткових угод до нього, а також із банківських виписок по рахунках ОСОБА_1 встановлено, що 09 листопада 2010 року АТ «Златобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №178/10/Z та додаткові угоди до нього, АТ «Златобанк» виконало свої зобов`язання за вказаним договором у повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами кредитного договору.

Суд першої інстанції констатував, що ОСОБА_1 не спростовано факт укладення кредитного договору та отримання відповідачем ОСОБА_1 вказаних кредитних коштів у розмірі 2 660 000 грн., та вмотивовано відхилено аргументи відповідача про те, що вона не отримувала жодних коштів, а у матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують факт отримання кредиту, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи, в тому числі банківськими виписками по рахунках позичальника, з яких вбачається, що ОСОБА_1 здійснювала оплати в рахунок погашення боргу за кредитним договором №178/10/Z від 09 листопада 2010 року, що нею не заперечується.

За таких обставин суд першої інстанції вважав доведеним факт укладення АТ «Златобанк» та ОСОБА_1 кредитного договору та отримання коштів за вказаним договором.

Оцінюючи розрахунок заборгованості, наданий позивачем, відповідно до якого заборгованість відповідача за кредитним договором №178/10/Z від 09 листопада 2010 року становить 7 586 430 грн., у тому числі: 2 270 098,51 грн. - заборгованість за кредитом, 3 216 706, 66 грн. - заборгованості за процентами; 1 679 429,51 грн. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 5 000 грн. - штраф, 415 195,32 грн. - заборгованість за 3 % річних за несвоєчасну сплату кредиту, суд першої інстанції зазначив, що відповідач вважала наданий позивачем розрахунок невірним, однак не подала жодного альтернативного розрахунку заборгованості за кредитним договором №178/10/Z від 09 листопада 2010 року, а також будь-яких доказів на спростування доводів позовної заяви та розрахунку заборгованості за кредитом. З урахуванням того, що відповідачем вказаний розрахунок не спростовано, суд вважає наданий позивачем розрахунок заборгованості вірним та належним доказом у справі.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що строк виконання зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором настав 20 вересня 2012 року, разом з тим, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом 11 жовтня 2018 року остання сума погашення заборгованості відбулася 20 грудня 2012 року, оскільки строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором почався з 21 грудня 2012 року, позивач мав право звернутися до суду за захистом своїх прав в межах строків позовної давності - до 21 грудня 2015 року. Водночас, позовна заява датована 19 листопада 2018 року, та надійшла до суду 03 січня 2019 року, тобто з пропуском строку більше, ніж на три роки. Позивачем не доведено об`єктивної неможливості звернення до суду із позовом у визначений строк, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У пункті 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 зазначено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин.

При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), пункт 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19).

У пунктах 121-125 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 вказано, що «за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо. Подібний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19

Крім того, за змістом пункту 2 частини першої статті 81 ГПК України (у редакції, чинній на момент пред`явлення позову, за яким порушено провадження у справі № 904/9402/17) та пункту 3 частини першої статті 226 цього ж Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) наявність у провадженні суду справи із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є підставою для залишення позову без розгляду.

Ураховуючи викладене, зважаючи на факт порушення 06 листопада 2017 року Господарським судом Дніпропетровської області провадження у справі № 904/9402/17 та її тривалий розгляд до 29 липня 2019 року, і, як наслідок, наявність для позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні, а також звернення позивача до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою у цій справі 06 серпня 2019 року, тобто через незначний проміжок часу після залишення його попереднього позову без розгляду, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду».

Крім того, у постанові Верховного Суду від 29 грудня 2020 року у справі № 909/1165/19 зазначено, що чинне законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. Подання позову з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Згідно правових висновків Верховного Суду в постанові від 06 жовтня 2021 року в справі № 359/4206/19, вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк.

Згідно правових висновків Верховного Суду в постанові від 17 червня 2020 року в справі № 916/1689/17, до висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

При цьому, очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій на думку добросовісного розсудливого спостерігача виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів в порядку іншого судочинства тощо. За таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах.

Наведені правові висновки Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду судом першої інстанції належним чином враховані не були, а обставини, наведені в поясненнях позивача, щодо наявності поважних причин пропуску строку позовної давності, не перевірені.

Перевіряючи доводи ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс» про наявність поважних причин пропуску позовної давності, оскільки АТ «Златобанк» звертався до суду 11 березня 2015 року з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак вказаний позов було залишено без розгляду, суд першої інстанції встановив, що предметом позову, поданому в березні 2015 року, було стягнення заборгованості із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та звернення стягнення на предмет застави. Сума заборгованості, яку просив стягнути позивач, складала 5 048 496, 08 грн., розрахунок заборгованості було зроблено станом на 05 березня 2015 року. Натомість, предметом позову в даній справі є стягнення заборгованості із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у розмірі 7 586 430, 00 грн., а розрахунок заборгованості зроблено станом на 11 жовтня 2018 року. Крім того, позивачем не заявлено вимог до ОСОБА_3 та не заявлено вимоги про звернення стягнення на предмет застави.

За даних обставин суд першої інстанції виснував, що предмет позову у справі №757/9342/15-ц та у даній справі не є тотожними, отже твердження позивача про неможливість захистити свої права в межах строку позовної давності не знаходить свого підтвердження.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, оскільки тлумачення пунктів 4 і 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що у обох справах № 757/9342/15-ц та № 757/229/19 АТ «Златобанк» в особі уповноваженої особи ФГВФО просив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за одним і тим же кредитним договором №178/10/Z від 09 листопада 2010 року, період нарахування заборгованості починається з тієї ж дати, однак у зв`язку з плином часу, продовженням нарахування відсотків за користування кредитними коштами та штрафних санкцій за прострочення заборгованості, станом на дату звернення з позовом у справі № 757/229/19-ц збільшився період нарахованої банком заборгованості та її розмір.

Нових позовних вимог у справі № 757/229/19-ц, які б змінювали предмет позову, не висунуто, а незаявлення банком раніше пред`явленої вимоги про звернення стягнення на предмет застави та вимог до відповідача ОСОБА_3 не змінює предмету позову в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, із якими АТ «Златобанк» повторно звернувся до суду 29 грудня 2018 року (виходячи з відтиску поштового штемпелю на конверті).

Таким чином, судом першої інстанції не враховано, що зважаючи на факт відкриття 12 травня 2015 року провадження в справі № 757/9342/15-ц, до постановлення ухвали про залишення позову без розгляду ухвалою від 14 березня 2018 року позивач не міг звернутися з позовом про стягнення заборгованості, оскільки тривав розгляд справи з таким самим предметом спору, а після залишення позову без розгляду у справі № 757/9342/15-ц АТ «Златобанк» у розумний строк 29 грудня 2018 року звернувся до суду з новим позовом.

При цьому суд першої інстанції залишив поза увагою, що подаючи позов вперше, а саме в березні 2015 року, АТ «Златобанк» не пропустило строку позовної давності, позаяк датою повернення кредиту сторони визначили з урахуванням додаткових угод 20 вересня 2012 року, а останнє погашення процентів ОСОБА_1 здійснила 20 грудня 2012 року в розмірі 619 190,50 грн., тіла кредиту в розмірі 388 509,02 грн. що підтверджується випискою з рахунку та розрахунком заборгованості (а. с. 19, 20 зворот, а. с. 56, 57 т. 1), отже, позивач мав право звернутися до суду за захистом своїх прав в межах строків позовної давності до 21 грудня 2015 року, що ним і було зроблено.

Оцінюючи посилання позивача на поважність причин пропуску строку позовної давності з огляду на те, що у 2017 році відбулось судове оскарження колишніми власниками та акціонерами АТ «Златобанк» рішень Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про введення тимчасової адміністрації, та на судові рішення, якими було поновлено права позивача, ухвалені у період з 2018 по 2021 роки, суд першої інстанції вказав, що факт існування певних обмежень не може вважатись поважною причиною пропуску строку позовної давності, і таким чином, позивачем не доведено об`єктивної неможливості звернення до суду із позовом у визначений строк, а отже суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Судом першої інстанції не перевірено належним чином доводи позивача та не досліджено зміст ухвали Верховного Суду від 05 липня 2018 року в справі №826/2184/17 (адміністративне провадження №К/9901/38727/18), на яку АТ «Златобанк» посилалось у своїх письмових поясненнях, якою Верховний Суд зупинив дію постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року та постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року у справі №826/2184/17 до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Так, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року адміністративний позов задоволено частково, а саме: визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 13 лютого 2015 року №105 «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЗЛАТОБАНК» до категорії неплатоспроможних»; визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 лютого 2015 року №30 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «ЗЛАТОБАНК»; визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України від 12 травня 2015 року №310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЗЛАТОБАНК»; визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 травня 2015 року №99 «Про початок процедури ліквідації АТ «ЗЛАТОБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку»; визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 травня 2015 року №100 про внесення змін до рішення виконавчої Дирекції Фонду від 13 травня 2015 №99 «Про початок процедури ліквідації АТ «ЗЛАТОБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку»; визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року №391 про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «ЗЛАТОБАНК» на два роки до 13 травня 2018 року включно; зобов`язано Національний банк України надати ПАТ «ЗЛАТОБАНК» строк, встановлений частиною сьомою статті 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», за винятком використаного строку, який вичерпаний, для проведення дій з фінансового оздоровлення публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» після проведення заходів з його ліквідації.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року змінено мотивувальну частину постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року в абз. 4 та абз. 5 стор. 12 з підстав, зазначених у мотивувальній частині даної постанови. В решті постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року залишено без змін.

Верховний Суд, дійшовши висновку, що вирішення даного спору по суті впливає не лише на права і обов`язки юридичних осіб та їх посадових осіб, але й на права кредиторів (вкладників) Банку, зокрема, щодо гарантій отримання своїх коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, крім того, саме на Фонд покладено обов`язок забезпечити збереження активів та документації Банку (https://reyestr.court.gov.ua/Review/75148975).

Отже, враховуючи, що з 2015 року здійснюється виведення з ринку неплатоспроможного ПАТ «Златобанк», при цьому з 25 жовтня 2017 року в зв`язку зі скасуванням судом постанов Правління НБУ та рішень ФГВФО про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Златобанк», початок процедури ліквідації та призначення уповноваженої особи Фонду, по 05 липня 2018 року (дата постановлення ухвали Верховного Суду про зупинення дії рішень адміністративних судів у справі №826/2184/17), Фонд був позбавлений можливості здійснювати процесуальні дії від імені ПАТ «Златобанк», що обумовило залишення без розгляду попереднього позову до ОСОБА_1 у справі № 757/9342/15-ц ухвалою Печерського районного суду м. Києва 14 березня 2018 року в зв`язку з повторною неявкою представника позивача та неможливість у зазначений період подати новий позов.

Крім того, дійшовши висновку про обґрунтованість позову та погоджуючись із розрахунком заборгованості, наданого АТ «Златобанк», суд першої інстанції не з`ясував наявність у банку правових підстав нарахування відсотків та пені поза межами строку дії кредитного договору.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що після закінчення строку основного зобов`язання, який сплив 20 вересня 2012 року, банк продовжував нараховувати проценти за користування кредитом та пеню за прострочену заборгованість за відсотками.

Таким чином, судом першої інстанції не встановлена належним чином суми заборгованості, яка підлягала стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти та пеню лише впродовж строку дії кредитного договору, після спливу такого строку нарахування відсотків та пені є безпідставним.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про обґрунтованість розрахунку заборгованості та про відмову в позові в зв`язку з пропуском позовної давності є передчасними та помилковими, судове рішення ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс» по суті, апеляційний суд виходить із того, що 09 листопада 2010 року АТ «Златобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №178/10/Z та додаткові угоди до нього, АТ «Златобанк» виконало свої зобов`язання за вказаним договором у повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами кредитного договору, відповідачем факт укладення кредитного договору та отримання відповідачем вказаних кредитних коштів у розмірі 2 660 000 грн. не спростовано.

Доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу щодо необґрунтованості позову та наданого позивачем розрахунку апеляційний суд відхиляє як безпідставні, доказів на спростування заявленого позивачем розміру заборгованості за кредитним договором відповідачем не надано. Суд апеляційної інстанції враховує, що в позові судом першої інстанції відмовлено в зв`язку зі спливом строку позовної давності, при цьому позов було визнано обґрунтованим, і відповідачем рішення суду першої інстанції з наведених підстав не оскаржувалось.

В зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором станом на дату пред`явлення позову 11 жовтня 2018 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 2 270 098,51 грн., процентів, які підлягали нарахуванню до 20 вересня 2012 року, в розмірі 1 191 241,06 грн.

Решта заборгованості за процентами, які нараховані позивачем після 20 вересня 2012 року, а також заборгованість за пенею в повному обсязі 1 679 429,51 грн., оскільки пеня нарахована після 20 вересня 2012 року, стягненню не підлягає.

Нарахування штрафу в розмірі 5000 грн., який просив стягнути позивач, апеляційний суд вважає недоведеним, позаяк ані в тексті позову, ані в розрахунку заборгованості не зазначено, яке саме невиконання або неналежного виконання зобов`язань, передбачених п. 3.3 (крім п. 3.3.2) цього договору, допущено позичальником ОСОБА_1 , а тому в даній частині вимог позов є необґрунтованим.

Крім цього, за період з 21 вересня 2012 року по 10 жовтня 2018 року позивачем нараховано на залишок тіла кредиту 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, що становить 415195,32 грн. (а. с. 21 т. 1).

Вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якого відповідачем подано відповідну заяву під час розгляду справи в суді першої інстанції, апеляційний суд приймає до уваги встановлені вище обставини, а саме, що з 2015 року здійснюється виведення з ринку неплатоспроможного ПАТ «Златобанк», при цьому з 25 жовтня 2017 року в зв`язку зі скасуванням постанов Правління НБУ та рішень ФГВФО про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Златобанк», початок процедури ліквідації та призначення уповноваженої особи Фонду, по 05 липня 2018 року (дата постановлення ухвали Верховного Суду про зупинення дії рішень адміністративних судів у справі №826/2184/17), Фонд був позбавлений можливості здійснювати процесуальні дії від імені ПАТ «Златобанк», що обумовило залишення без розгляду попереднього позову до ОСОБА_1 у справі № 757/9342/15-ц ухвалою Печерського районного суду м. Києва 14 березня 2018 року в зв`язку з повторною неявкою представника позивача та неможливість у зазначений період подати новий позов.

Апеляційний суд враховує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Справедливість - це одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Апеляційний суд враховує, що при першому зверненні до суду з позовом справа перебувала в провадженні з березня 2015 року по 14 березня 2018 року до залишення позову без розгляду, тобто три роки. З цього часу до 29 грудня 2018 року, тобто 9,5 місяців, новий позов до суду не подавався. Після звернення ПАТ «Златобанк» до суду з позовом 29 грудня 2018 року позов було залишено без руху ухвалою суду від 05 червня 2019 року, а 09 липня 2019 року відкрито провадження в справі, рішення в якій ухвалене 18 грудня 2024 року, тобто, справа перебувала в суді більше п`яти років.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням загального восьмирічного строку перебування позовів ПАТ «Златобанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 в провадженні судів, позивач мав законні підстави сподіватися на досягнення процесуальної мети у вигляді задоволення позову, оскільки суд дійшов висновку про його обґрунтованість, однак, під час первісного розгляду справи позов було залишено без розгляду після трьох років перебування справи у суді, а під час повторного звернення до суду з позовом у позові було відмовлено з підстав спливу позовної давності.

З огляду на добросовісні дії АТ «Златобанк», яким вперше в березні 2015 року, АТ «Златобанк» подано позов про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в межах строку позовної давності, який в період 2015 - 2017 років банк брав активну участь в розгляді справи про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , оскільки 11 липня 2017 року ухвалу про зупинення провадження скасовано в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ПАТ «Златобанк» в зв`язку з відсутністю правонаступників, які б прийняли спадщину у термін 6 місяців після смерті відповідача, та оскільки в подальшому позов було залишено без розгляду з причин, незалежних від банку в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що призвело до пропуску останнім строку позовної давності, апеляційний суд приходить до висновку про поважність наведених АТ «Златобанк» причин пропуску строку позовної давності та про необхідність захисту порушеного права позивача.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 2 270 098,51 грн., заборгованість за процентами за період з 09 листопада 2010 року по 20 вересня 2012 року в розмірі 1 191 241,06 грн., а також 3 % річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 21 вересня 2012 року по 10 жовтня 2018 року в розмірі 415195,32 грн., разом 3 876 534,89 грн.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову в розмірі 3 876 534,89 грн.

В решті позову апеляційний суд відмовляє із наведених вище підстав.

За подання позову позивачем сплачено 113796,45 грн., апеляційної скарги - 170694,67 грн., разом 284491,12 грн.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов задоволено частково, судовий збір в розмірі 145 090,47 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» до ОСОБА_1 , третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» (м. Київ вул. Велика Васильківська 55 ) заборгованість за кредитним договором №178/10/Z від 09 листопада 2010 року у сумі 3 876 534,89 грн. та судовий збір в розмірі 145 090,47 грн.

В решті позову Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 травня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.