Справа № 473/3519/23
РІШЕННЯ

іменем України

"12" травня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судового засідання Гоженко В.О., представників позивачки адвокатів Андрухова М.І., Прилуцької Н.М., представниці відповідачки ОСОБА_1 адвоката Вуїв О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Сетам», приватного виконавця Шевченко Тетяни Сергіївни, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсними результатів електронних торгів, скасування актів приватного виконавця, свідоцтв про придбання майна, звільнення майна з-під арешту, витребування майна з незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ

у липні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, у якому, з урахуванням подальших змін просила:

- визнати за нею право власності на частку наступного майна:

- нежитлової будівлі, магазину з підвалом загальною площею 275,8 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки за цією ж адресою, кадастровий номер :11:034:0189, площею 0,0266 га;

- комплексу будівель загальною площею 823,9 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки за вищевказаною адресою, кадастровий номер :06:007:0009, площею 2512 кв.м;

- нежитлової будівлі, складського приміщення загальною площею 28,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

- будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

- визнати недійсними та скасувати результати електронних торгів із реалізації нежитлової будівлі магазину з підвалом загальною площею 275,8 кв.м та земельної ділянки площею 0,0266 га, кадастровий номер :11:034:0189, за адресою: АДРЕСА_1 , оформлених протоколом №588249 проведення електронного аукціону (торгів) від 22 травня 2023 року, які не відбулись у зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів;

- визнати недійсними та скасувати результати електронних торгів із реалізації комплексу будівель загальною площею 823.9 кв.м та земельна ділянка площею 0,2512 га, кадастровий номер :06:007:0009, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , оформлених протоколом №589881 проведення електронного аукціону (торгів) від 26 червня 2023 року, які не відбулись в зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів.

- визнати протиправними та скасувати:

- акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 21 червня 2023 року, складений приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С. в межах виконавчого провадження №65038151, відповідно до якого ОСОБА_1 передано у власність нежитлову будівлю магазину з підвалом загальною площею 275,8 кв.м та земельну ділянку площею 0,0266 га, кадастровий номер :11:034:0189, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_3 ,

- свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, № 681 від 26 червня 2023 року, видане державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Онищенко Л.В.,

- свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, № 682 від 26 червня 2023 року, видане державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Онищенко Л.В.,

- акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 04 липня 2023 року, складений приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С. в межах виконавчого провадження №65038151, відповідно до якого ОСОБА_1 передано у власність комплекс будівель загальною площею 823,9 кв.м та земельна ділянка площею 0,2512 га кадастровий номер :06:007:0009, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;

- звільнити з-під арешту, накладеного ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області по справі № 473/995/18 від 02 квітня 2018 року, ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області по справі № 473/995/18 від 31 травня 2018 року, постановою приватного виконавця Шевченко Т.С. про арешт майна боржника у виконавчому провадженні ВП 65038151 від 02 квітня 2024 року:

- комплекс будівель загальною площею 823,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ,

- земельну ділянку, на якій розташована будівля, площею 2 512 кв.м, кадастровий номер :06:007:0009, розташована за адресою: АДРЕСА_2 ,

- нежитлову будівлю, складське приміщення загальною площею 28,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ,

- будівлю, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

В обґрунтування позовних вимог позивачка ОСОБА_2 зазначала, що вона та відповідач ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 31 липня 1992 року. За час шлюбу вони придбали:

- нежитлову будівлю, магазин, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку площею 0,0266 га, кадастровий номер :11:034:0189, за цією ж адресою;

- комплекс будівель площею 823,9 кв.м. та земельну ділянку, площею 0,2512 га, кадастровий номер 0:06:007:0009, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ;

- нежитлову будівлю, складське приміщення загальною площею 28,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

- будівлю, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

23 червня 2023 року позивачці стало відомо, що спільне сумісне майно продається на електронних торгах, так як ОСОБА_3 є боржником у багатьох виконавчих провадженнях. При цьому, позивачка не була обізнана про отримання чоловіком позики, не давала згоди на її отримання в інтересах сім`ї та не дозволяла розпоряджатися спільним майном, набутим у шлюбі. Також при здійсненні виконавчого провадження приватний виконавець Шевченко Т.С. не з`ясувала сімейний стан боржника та не пересвідчилася в тому, кому належить майно, яке відчужується.

26 червня 2023 року державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області Онищенко Л.В., відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, складеного приватним виконавцем Шевченко Т.С. посвідчено, що відповідачці ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з нежитлової будівлі, магазину з підвалом, та земельної ділянки площею 0,0266 га, кадастровий номер :11:034:0189, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене, вказуючи на те, що порушено її право на вільне володіння, користування та розпорядження вказаним майном, позивачка ОСОБА_2 просила позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 11 листопада 2024 року вищевказану цивільну справу було об`єднано в одне провадження з цивільною справою № 473/6185/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме частки нежитлової будівлі, магазину з підвалом, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки за цією ж адресою, кадастровий номер :11:034:0189, площею 0,0266 га; частки комплексу будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки за вищевказаною адресою, кадастровий номер :06:007:0009, площею 2512 кв.м, з огляду на положення ч.1 ст. 388 ЦК України (внаслідок незаконного проведення торгів та відчуження спірного майна, співвласником якого є позивачка ОСОБА_2 , неспростування презумпції спільного майна подружжя, майно вибуло із власності позивачки незаконно). Об`єднаній справі присвоєний № 473/3519/23.

Представники позивачки адвокати Прилуцька Н.М., Андрухов М.І. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовних заявах. При цьому звертали увагу суду на те, що між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 наявний спір щодо порядку володіння та розпорядження спільним майном (незаконне відчуження спірного майна без відома та згоди позивачки, як співвласниці, накладення арешту на майно внаслідок укладення правочину не в інтересах сім`ї), що свідчить про наявність законних підстав для вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Водночас, наявність відкритих виконавчих проваджень щодо стягнення боргу з ОСОБА_3 не дає підстави для позбавлення позивачки права на визначення її частки в спільному сумісному майні подружжя. Обрані позивачкою способи захисту свого права є ефективними, оскільки відповідають змісту відповідного права, характеру його порушення та спричиненим наслідкам.

Представниця відповідачки ОСОБА_1 адвокат Вуїв О.В. у судовому засіданні просила в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов від 10 жовтня 2024 року. Зазначала, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу; обраний позивачкою спосіб захисту її прав у частині визнання недійсними та скасування електронних торгів, актів про передачу майна, свідоцтв про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціонів) є неефективним, оскільки оспорювані позивачкою торги не відбулися, що виключає можливість визнання результатів електронних торгів за правилами визнання недійсними правочинів; свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, не є правовстановлюючим документом, а лише є підставою для державної реєстрації права власності за покупцем; визнання незаконними актів про передачу майна стягувачу без визнання незаконними та скасування постанов приватного виконавця про передачу майна стягувачу (заявлено не було) не призведе до поновлення прав позивачки; визначений позивачкою спосіб поділу спільного майна суперечить ст. 71 СК України, ч.2 ст. 364 ЦК України).

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце його проведення були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Як убачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований 31 липня 1992 року відділом запису актів громадянського стану Ужгородської міської Ради народних депутатів Закарпатської області, актовий запис №469.

За цей час набуто нерухоме майно, зокрема:

- відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна комплексу будівель, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Омельчук І.М. 28 грудня 2006 року комплекс будівель, загальною площею 823,9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , власником є відповідач ОСОБА_3 ;

- згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ№906889, виданого Вознесенською міською радою 10 жовтня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 грудня 2006 року, №2127, земельна ділянка, площею 0,2512 га, кадастровий номер 0:06:007:0009, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , власником є відповідач ОСОБА_3 ;

- відповідно до договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, посвідченого державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області Онищенко Л.В. 17 жовтня 2011 року, нежитлову будівлю, складське приміщення загальною площею 28,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , власником є відповідач ОСОБА_3 ;

- відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В. 07 липня 2016 року, будівлю, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , власником є відповідач ОСОБА_3 ;

- відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Вознесенської міської ради Миколаївської області від 04 березня 2008 року на підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області замість договорів купівлі-продажу № 2423 від 22 серпня 2007 року, від 03 жовтня 2007 року № 1901, нежитлову будівлю, магазин з підвалом загальною площею 275,8 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , власником є відповідач ОСОБА_3 ;

- згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ№626358, виданого Вознесенською міською радою 27 грудня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 липня 2010 року, №978, земельну ділянку, площею 0,266 га, кадастровий номер :11:034:0189, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , власником є відповідач ОСОБА_3 .

Згідно рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором позики від 18 грудня 2014 року в розмірі 3292200,00 грн, проценти за користування позикою за період з 18 грудня 2014 року по 18 грудня 2015 року в розмірі 824673, 55 грн, проценти, нараховані відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, за період з 19 грудня 2015 року по 26 березня 2018 року в розмірі 2240499,95 грн, а всього 6357373,50 грн (справа № 473/995/18). За наслідками перегляду рішення суду в апеляційному та касаційному порядку вказане рішення залишено без змін (постанова Миколаївського апеляційного суду від 23 березня 2021 року, постанова Верховного Суду від 10 серпня 2021 року).

В межах вищевказаної справи, ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 квітня 2018 року було забезпечено позов шляхом заборони відчуження майна, зареєстрованого за ОСОБА_3 , а саме: комплексу будівель площею 823,9 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_2 ; земельної ділянки, площею 0,2512 га, кадастровий номер 0:06:007:0009, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлової будівлі, складського приміщення загальною площею 28,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; будівлі загальною площею 60,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 травня 2018 року ухвала Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 квітня 2018 року була змінена, встановлена заборонена відчуження наступного майна: комплексу будівель площею 823,9 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлової будівлі, складського приміщення загальною площею 28,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; будівлі загальною площею 60,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

В подальшому, відповідно до ухвали Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 квітня 2018 року було заборонено відчуження всього рухомого та нерухомого майна, що належить на праві власності і зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3 до набрання судовим рішенням по справі законної сили.

Крім цього, згідно рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 лютого 2022 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, стягнуті проценти, інфляційні збитки в загальному розмірі 3702737, 34 грн (справа № 473/3722/21).

Також рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2023 року, зміненим постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, стягнуті проценти в розмірі 365298,90 грн.

На виконанні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Т.С. перебуває зведене виконавче провадження №66613349 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 коштів до складу якого входить: виконавчий лист, виданий 02 квітня 2021 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області у справі 473/995/18 про стягнення боргу за договором позики в загальному розмірі 6357373,50 грн (ВП №65038151, відкрите 02 квітня 2021 року); виконавчий лист, виданий 02 квітня 2021 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області у справі 473/995/18 про стягнення судових витрат у розмірі 5772,31 грн (ВП 65038266, відкрите 02 квітня 2021 року); виконавчий лист, виданий 14 липня 2022 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області у справі 473/3722/21 про стягнення процентів та інфляційних збитків за договором позики в загальному розмірі 3702737,34 грн (ВП69962860, відкрите 30 вересня 2022 року, виконавчий лист, виданий 14 липня 2022 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області у справі 473/3722/21 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4300,00 грн (ВП69962743, відкрите 30 вересня 2022 року), виконавчий лист, виданий 14 липня 2022 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області у справі 473/3722/21 про стягнення судових витрат у розмірі 11342,06 грн (ВП69962992, відкрите 30 вересня 2022 року); виконавчий лист, виданий 03 листопада 2022 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області у справі 473/995/18 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 11 025,00 грн (ВП70717843, відкрите 10 січня 2023 року).

В межах вказаного зведеного виконавчого провадження приватним виконавцем Шевченко Т.С. 02 квітня 2021 року була винесена постанова про арешт майна боржника ОСОБА_3 .

В подальшому, в ході проведення виконавчих дій приватним виконавцем Шевченко Т.С. було передано на реалізацію арештоване майно: нежитлова будівля, магазин з підвалом загальною площею 275,8 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,0266 га, кадастровий номер :11:034:0189 за цією ж адресою; комплекс будівель загальною площею 823,9 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 та земельна ділянка за вищевказаною адресою, кадастровий номер :06:007:0009, площею 2512 кв.м; нежитлова будівля, складське приміщення загальною площею 28,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; будівля, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

21 червня 2023 року приватним виконавцем було винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та видано акт про передачу майна (магазину з підвалом, загальна площа 275,8 кв.м. та земельної ділянки площею 0,0266 га, кадастровий номер :11:034:0189 за адресою: АДРЕСА_1 , стягувачу у рахунок погашення боргу.

26 червня 2023 року державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області Онищенко Л.В., відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, складеного приватним виконавцем Шевченко Т.С. посвідчено, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з нежитлової будівлі, магазину з підвалом, та земельної ділянки площею 0,0266 га, кадастровий номер :11:034:0189, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення про державну реєстрацію прав на їх обтяжень № 68185054 від 26 червня 2023 року внесено запис про право власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно.

Також 04 липня 2023 року приватним виконавцем було винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та видано акт про передачу майна комплексу будівель загальною площею 823,9 кв.м. та земельної ділянки площею 0,2512 га, кадастровий номер :06:007:0009, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , стягувачу в рахунок погашення боргу.

Ухвалами суду від 29 травня 2024 року (справа № 473/2572/24), 18 жовтня 2024 року (473/3519/23) в порядку забезпечення позову зупинено реалізацію арештованого майна, а саме: нежитлової будівлі, складського приміщення загальною площею 28,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а також будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до ст. ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч.1 ст. 355 ЦК України).

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 61 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. 30 постанові пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказують на те, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати весь обсяг спільно нажитого майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 викладений висновок про те, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до ч.2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц зазначила, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами має солідарний характер.

Згідно наявних у справі матеріалів, пояснень, наданих учасниками справи вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Належних та допустимих доказів того, що кошти, отримані боржником ОСОБА_3 за договором позики від 18 грудня 2014 року та стягнуті рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2021 року (справа № 473/995/18), були використані не в інтересах сім`ї, позивачкою не надано. Згідно рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 травня 2025 року, в задоволенні позовних ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

При вирішення спору щодо поділу спільного майна подружжя, визначення в ньому її частки, незважаючи на презумпцію спільності власності подружжя, позивачу необхідно здійснити відповідне матеріально-правове обґрунтування, вказати спосіб (способи) захисту порушеного права, а також викласти обставини, які б обґрунтовували вимоги, зазначивши докази для їхнього підтвердження.

При цьому, найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, що здійснюється шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У даній справі відповідні обтяження щодо спірного майна були, зокрема застосовані судом під час розгляду справи про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики від 18 грудня 2014 року (справа №473/995/18), внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Проте, з цього часу позивачка ОСОБА_2 не реалізувала своє право на узаконення своєї частини майна з спільної сумісної власності та звернулася до суду лише після застосування приватним виконавцем заходів щодо примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження про стягненню заборгованості з ОСОБА_3 . Разом з тим, презумпція можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав щодо спірного майна, останньою в передбаченому законом порядку не спростована.

Також суд не може залишити поза увагою той факт, що відповідач ОСОБА_3 , проявивши недобросовінсть, не повідомив приватному виконавцю про те, що спірне майно є їх спільною з позивачкою сумісною власністю, що унеможливило приватного виконавця бути обізнаною з даною обставиною та як наслідок, звернутися до суду з поданням про визначення частки боржника у спірному майні для подальшої її реалізації на електронних торгах.

З огляду на викладене, множинність об`єктів нерухомого майна, посилання позивачки в обґрунтування своїх вимог щодо наявності конфлікту між нею та ОСОБА_3 з приводу користування спірним майном, заявлені вимоги щодо визнання права власності на його частку, в тому числі на майно, що перебуває у власності іншої особи, в контексті ст. 71 СК України, ст. 364 ЦК України, не є ефективним та унеможливлює його застосування при вирішення спірних правовідносин

При цьому, відносини між подружжям та недобросовісність дій одного з них не повинні виправдовувати втручання в право власності нового володільця нерухомого майна та зводити нанівець встановлену законодавством процедуру звернення стягнення на майно боржника шляхом реалізації майна на електронному аукціоні.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України).

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз.12 ч.2 ст.16 ЦК України).

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), на яку посилався ОСОБА_2 в касаційній скарзі, зазначено, що «згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом».

Аналогічний по суті висновок зроблено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження № 61-30545св18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18). Вказані висновки викладені в постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року в справі № 723/826/19.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності, та, відповідно, звільнення майна з-під арешту задоволенню не підлягають.

Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

За змістом ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних аукціонів визначається Міністерством юстиції України.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином, що узгоджується з положеннями ст.ст. 650, 655, ч.4 ст. 656 ЦК України, які відносять публічні торги до договорів купівлі-продажу.

Таким чином, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а відтак така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, шостою статті 203 ЦК України (ч.1 ст. 215 ЦК України).

При вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивача, який оспорює результати електронних торгів.

Як зазначалося вище, електронні торги з приводу реалізації арештованого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 не відбулися, в зв`язку з відсутністю допущених учасників справи.

Наслідки нереалізації арештованого майна передбачені в ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.ч. 6-9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» у разі нереалізації майна на третьому електронному аукціоні виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. Майно передається стягувачу, якщо останній виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, за ціною третього електронного аукціону або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

З огляду на викладене, підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу (укладення якого підтверджується протоколом приданих торгів) та дії сторін, спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця (затвердження акта про проведені прилюдні торги, видача або надсилання його покупцю, звернення покупця до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем).

На підтвердження виконання договору з боку покупця виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Подальші дії покупця (стягувача) та виконавця спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця. З цією метою виконавець складає акт та видає або надсилає його покупцю, покупець отримує свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо вони не відбулися (ст.72 Закону України «Про нотаріат»), звертається до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності проводиться, зокрема, на підставі виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів.

Отже, свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, не є правовстановлюючим документом, а лише підтверджує вчинення сторонами дій, спрямованих на передання нерухомого майна у володіння покупцю. Сама по собі видача свідоцтва не тягне переходу права власності на нерухоме майно від боржника до покупця. Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тому свідоцтво є лише підставою для державної реєстрації права власності за покупцем, але не є правовстановлюючим документом, і вичерпує свою дію із здійсненням такої реєстрації. Вказаний правовий висновок сформульований Верховним Судом у постанові від 19 грудня 2022 року у справі № 756/5922/19.

Таким чином, передача приватним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята виконавцем у результаті цієї процедури, та складений виконавцем акт про передачу майна стягувачу, не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за ст.ст. 203, 215 ЦК України (постанова Верхового Суду від 05 жовтня 2022 року в справі № 201/136/15).

Отже, позовні вимоги про визнання недійсними результатів оспорюваних електронних торгів проведених ДП «СЕТАМ», оформлених протоколами проведення вищевказаних електронних торгів від 22 травня 2023 року, 26 червня 2023 року, недійсними свідоцтв про придбання нерухомого майна з торгів не відповідають належному способу захисту у цій справі.

Згідно ст. 393 ЦК України одним із способів захисту права власності є визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника. Схожих висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 14 червня 2017 року в справі № 463/1204/15, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року в справі № 1421/5229/12-ц, Верховний Суд від 27 квітня 2023 року в справа № 509/2654/19.

Разом з тим, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію не є ефективним способом захисту прав, оскільки не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване (стосується нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1 ). Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17.

Як зазначалося вище, позивачка ОСОБА_2 звернулася з обумовленим позовом, посилаючись на те, що спірне майно належить на праві спільної сумісної власності їй та відповідачу ОСОБА_3 , проте при здійсненні виконавчого провадження приватний виконавець Шевченко Т.С. не визначила частку в спільному майні подружжя.

Згідно ч.4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Згідно ст. 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Спірне майно зареєстровано за боржником, водночас, у матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості про те, що боржник ОСОБА_3 повідомляв приватного виконавця про те, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності, тому підстави для визначення частки позивачки в ньому були відсутні.

Доказів щодо порушення вимог порядку про проведення електронних торгів, які б вплинули на їх результат та порушили, з огляду на вищевикладене, інтереси позивачки.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК України).

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (ч.2 ст. 388 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення ст.388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Застосовуючи положення ч.2 ст. 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц, від 23 грудня 2020 року у справі № 639/7253/18, від 01 вересня 2021 року у справі № 295/3225/17, від 07 травня 2022 року у справі № 640/14276/17 та інших.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 зазначила, що якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, не маючи права його відчужувати, то покупець не набуває право власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від такого набувача лише у випадках, встановлених ч.1 ст. 388 ЦК України (з урахуванням винятків, визначених у ч.2 цієї статті), тоді як у недобросовісного набувача чи у добросовісного, який набув майно безоплатно, власник має право його витребувати у всіх випадках (ст.387, ч.3 ст. 388 ЦК України) Тому, якщо позивач не був стороною договору купівлі-продажу, укладеного на електронних торгах, і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбане приміщення, він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів (відповідного правочину купівлі-продажу), складених на їх підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу.

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові також звернула увагу і на те, що питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 зазначено, що вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування ст.388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови: від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови: від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

Тому в разі, якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16. Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16.

З огляду на викладене, відповідачка ОСОБА_1 є добросовісним набувачем нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 .

Тому, ретельно зваживши доводи, надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

Також суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).

Керуючись ст.ст.12,13,81,141,258,259,263-265,268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства «Сетам», приватного виконавця Шевченко Тетяни Сергіївни, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсними результатів електронних торгів, скасування актів приватного виконавця, свідоцтв про придбання майна, звільнення майна з-під арешту, витребування майна з незаконного володіння відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Суддя Л.В.Лузан