Справа №489/6954/24
Провадження № 22-ц/812/529/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 січня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Микульшиною Г.А., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (далі - ТОВ «Бізнес Позика») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 19 лютого 2021 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 було укладено договір № 224524-КС-002 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний в порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію». На виконання вказаного договору позивачем надано відповідачу грошові кошти в розмірі 24 000,00 грн. шляхом перерахування на банківську картку, номер якої був особисто вказаний нею. Сторони визначили, що за користування кредитними коштами встановлено фіксовану відсоткову ставку 0,85089584 % за кожен день користування кредитом.

Також, 07 травня 2021 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до вказаного договору, згідно якої позичальнику надано додатково кредит в сумі 16 000,00 грн.

Вказують, що вони належним чином виконав свої зобов`язання, надавши кредитні кошти в порядку і строки, передбачені договором. Натомість відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконувала, лише частково здійснюючи погашення кредитної заборгованості та відсотків.

В зв`язку з цим станом на 16 серпня 2024 року утворилась заборгованість розмірі 52 167,44 грн., яка складається з: 28 446,54 грн. сума прострочених платежів по тілу кредиту, 23 720,90 грн. сума прострочених платежів по процентам.

Враховуючи вищевикладене, просили стягнути з відповідачки заборгованість за договором № 224524-КС-002 від 19 лютого 2021 року та додатковою угодою до нього в розмірі 52 167,44 грн. та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за договором № 224524-КС-002 про надання кредиту від 19.02.2021 та додатковою угодою № 1 до договору № 224524-КС-002 про надання кредиту від 07.05.2021 станом на 16.08.2024 року в розмірі 52 167,44 грн. 44 коп., яка складається з: 28 446,54 грн. - сума прострочених платежів по тілу кредиту, 23 720,90 грн. - сума прострочених платежів по процентам та судовий збір в сумі 2 422,40 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Бізнес Позика», суд першої інстанції виснував, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, кредитні кошти не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість, яка не спростована, а тому з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 52 167,44 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Так, вказувала, що 19 лютого 2021 року між нею та ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» було укладено Договір позики № 224524-КС-002.

Згідно до Договору, датою укладення договору між Товариством та клієнтом є дата його підписання, а Договір є укладеним з моменту відправки грошових коштів.

Проте врахувати той факт, що надана копія Договору не містить її підпису. Крім того, суду не надано докази перерахування кредитних коштів на її рахунок (рахунок, виписка).

Так само графік платежів та паспорт споживчого кредиту не містять її підпису. Відповідно можна дійти висновку, що її - ОСОБА_1 не ознайомлювали з умовами кредитування.

Позивачем не надані суду докази на обґрунтування того, що вона була ознайомлена з умовами наданого кредиту та взагалі отримувала кредитні кошти.

Також просить врахувати той факт, що позивач посилається на Правила надання грошових коштів, але матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Правилами вона ознайомлювалася при укладенні договорів. Правила, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані позичальником.

Вказує, що ні витяг з Договору № 224524-КС-002 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту, ні паспорт споживного кредиту, ні графік платежів не містить її підпису, а лише зазначені паспортні дані позичальника.

Крім того, звертає увагу, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з нею ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» дотрималось вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Позивач просить суд стягнути з неї заборгованість в розмірі 52 167,44 грн, проте ним не надано пояснення щодо суми заборгованості за Договором № 224524-КС-002 від 19 лютого 2021 року у сумі 52 167, 44, а також, не надано пояснення щодо нарахування заборгованості за відсотками.

Заявлені позивачем суми до стягнення не грунтується на умовах Анкети-заяви до договору про надання фінансових послуг і наданими самим же Позивачем розрахунками, а тому і не підлягають задоволенню.

Тому, як видно із вищезазначеного, заявлені позивачем суми процентів до стягнення не грунтується на умовах договору і наданому самим же позивачем розрахунку, а тому і не підлягають задоволенню.

Іншого належного розрахунку, який би узгоджувався із матеріалами справи, умовами договору, позивач не надав, хоча в цій частині саме на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування, а тому цей конкретний позов не може бути задоволений, оскільки він є необґрунтованим, а позовні вимоги - недоведені.

Також позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці є правильними.

Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов`язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір.

Звертає увагу, що розмір нарахованих відсотків є досить великим порівняно із сумою заборгованості за кредитом.

Вказує, що у матеріалах справи відсутні будь-які документи та докази, що підтверджують факт звернення Позичальника до мене, ОСОБА_1 , про дострокове погашення суми заборгованості за кредитом.

Правом на подачу відзиву на день розгляду справи судом позивач не скористався.

Сторони про розгляд справи повідомлені належним чином.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України (в редакції на час подачі апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 19 лютого 2021 року ТОВ «Бізнес Позика» направило ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти договір № 224524-КС-002 про надання кредиту. ОСОБА_1 прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору (а.с. 45-46, 47-48).

19 лютого 2021 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір № 224524-КС-002 про надання кредиту, відповідно до умов якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в розмірі 24 000,00 грн. на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором (а.с. 43-44).

Відповідно до умов договору строк кредиту - 16 тижнів; процентна ставка: в день 0,85089584, фіксована; комісія за надання кредиту - 2 400,00 грн.; загальний розмір наданого кредиту - 24 000,00 грн.; строк дії договору - до 11.06.2021; орієнтовна загальна вартість наданого кредиту - 42 240,00 грн.; орієнтовна реальна річна процентна ставка - 373,90448160 процентів.

ТОВ «Бізнес Позика» направлено ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор на номер телефону, котрий було повідомлено боржником (а.с. 60-61).

07 травня 2021 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду 1 до договору № 224524-КС-002 про надання кредиту, відповідно до якої позичальнику додатково надано кредит в розмірі 16 000,00 грн. (а.с. 52-53). Продовжено термін дії договору до 27.08.2021. Комісія, пов`язана з наданням додаткового кредиту 2 400,00 грн.

Згідно положень додаткової угоди позичальник підтвердила наявність у неї заборгованості за кредитним договором, яка станом на 07 травня 2021 року склала 12701,32 грн.

Грошові кошти в зазначених вище розмірах було перераховано на картковий рахунок, визначений особисто позичальником ОСОБА_1 в анкеті клієнта (а.с. 64), що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (а.с. 58, 59).

В зв`язку з тим, що відповідач лише частково здійснювала операції з погашення кредиту та відсотків за його використання, виникла заборгованість, яка станом на 27 серпня 2021 року становить 52 167,44 грн., яка складається з: 28 446,54 грн. - сума прострочених платежів по тілу кредиту, 23 720,90 грн. - сума прострочених платежів по процентам. Вказане підтверджується розрахунком заборгованості, долученим до позовної заяви (а.с. 19-38).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, кредитні кошти не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість, яка не спростована, а відтак з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в розмірі 52 167,44 грн.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції і не може погодитись з доводами відповідачки викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

За вимогами статей 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи відповідачки, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

При цьому, в частині 1 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію»(далі - Закон).

Згідно із пунктом 6 частини 1статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини 1 статті 3 Закону).

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище наведеного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладення в електронному вигляді через інформаційно-телекомунікаційну систему позичальника можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно зі статтею 64 ЦПК України докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами.

Згідно з матеріалами справи 19 лютого 2021 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір № 224524-КС-002, а 07 травня 2021 року між сторонами - додаткову угоду 1 до цього договору. Договір про надання кредиту і додаткова угода до нього укладені в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» і Правилами про надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнеспозика», через Особистий кабінет Позичальника на сайті Кредитодавця -https://my.bizpozyka.com/.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку у відповідача виникла заборгованість, яка станом на 27 серпня 2021 року становить 52 167,44 грн., яка складається з: 28 446,54 грн. - сума прострочених платежів по тілу кредиту, 23 720,90 грн. - сума прострочених платежів по процентам.

Цей розмір заборгованості за кредитним договором відповідачкою не спростовано ні суду першої, ні апеляційної інстанції.

Відповідачкою укладений кредитний договір не оспорюваний ні в цілому, ні в будь-якій окремій його частині.

Приписами статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1ст. 77 ЦПК України).

Судова колегія зазначає, що виходячи з норм чинного законодавства та фактичних обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Бізнес Позика» про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсяг.

За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , маючи намір отримати в позику грошові кошти, ідентифікував себе в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Бізнес Позика» та пройшов реєстрацію на веб-сторінці товариства. Під час здійснення реєстрації відповідач створив особистий кабінет та надав всі особисті дані (ПІБ, дані паспорта, дату та рік народження, РНОКПП, номер мобільного телефону, електронну пошту, місце реєстрації та), чим фактично надав згоду на обробку персональних даних.

Для безпосереднього оформлення кредиту відповідачка обрала суму кредиту, строк кредитування, самостійно вніс номер банківської/платіжної карти monobank та підтвердив, що ознайомлений з Правилами надання грошових коштів у позику.

Після прийняття позичальником умов кредитного договору 19 лютого 2021 року ТОВ «Бізнес Позика» уклало з ОСОБА_1 кредитний договір, а 07 травня 2021 року додаткову угоду до цього договору, які підписано останньою відповідно до вимог ч. 6, 8 ст.11, ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію», а саме, за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилався на особистий телефонний номер відповідачки.

Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 дійшов висновку, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписано позивачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами.

Із наданого позивачем алгоритму укладення кредитного договору вбачається, що без ознайомлення з правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес Позика» подальше укладення електронного договору кредиту на сайті є неможливим. Отже, заповненням анкети-заяви відповідач підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 243/6552/20, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 червня 2021 у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 у справі № 234/7159/20.

Оскільки відповідачка вважається ознайомленим з умовами кредитного договору в порядку, передбаченому частиною 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», тобто до моменту підписання кредитного договору, колегія суддів доходить висновку, що відповідачка повністю ознайомлений з його порядком укладення та підписання, про що свідчать виконані останнім фактичні дії в ІТС, а також використання ним електронного підпису одноразового ідентифікатору.

Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги проте, що надані позивачем копії договорів, графіки платежів та паспорт споживчого кредиту не містять її підпису, і вона не ознайомлення з умовами кредитування.

Позивач, пред`явивши вимогу про стягнення заборгованості, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема заборгованість за нарахованими відсотками.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, підписавши за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатору кредитний договір № 224524-КС-002 та додаткову угоду №1 до нього, відповідачка погодилась з визначеними у ньому умовами кредитування, в тому числі і щодо розміру відсотків за кредитом.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не доведено перерахування їй кредитних коштів, оскільки спростовується зібраними по справі письмовими доказами. Більш того, із розрахунку заборгованості за договором вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором про надання кредиту, що підтверджує обставини отримання нею кредитних коштів.

Відсотки за користування кредитом не є відповідальністю за невиконання зобов`язання, а є платою за кредит та входять до складу зобов`язання позичальника щодо сплати кредиту, що також передбачено частиною 1 статті 1054 ЦК України, згідно якої за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У цій справі позивачем нараховані відсотки за користування кредитними коштами, при цьому кошти, які підлягають стягненню з відповідача як неустойка за неналежне виконання умов кредитного договору не нараховувались. А відтак, посилання в апеляційній скарзі на застосування приписів статей 549, 551 ЦК України при вирішені вказаного спору є безпідставним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені у апеляційної скарги доводи не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди заявника з оцінкою доказів судом першої інстанції, з якою погоджується апеляційний суд.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 02 травня 2025 року.