КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7601/2025 Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/6087/24

02 травня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Чернецької Ганни Миколаївни на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Зотько Т.А., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» звернулося досуду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначало, що 05.05.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 ою було укладено договір № 740065 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.

Укладення кредитного договору здійснювалось сторонами за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечувався відповідачу через Веб-сайт або Мобільний додаток. Електронна ідентифікація відповідача здійснювалася при вході відповідача в Особистий кабінет, шляхом перевірки товариством правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого товариством на номер мобільного телефону відповідача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до Особистого кабінету.

Таким чином, кредитний договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту, що опублікований в особистому кабінеті відповідача на веб-сайті www.credit7.ua, підписаний електронним підписом та акцептований відповідачем 05.05.2020року13:21:02, шляхом одноразового ідентифікатора у вигляді коду, з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. З, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України.

Зазначало, що відповідач здійснив всі необхідні дії, спрямовані на укладання кредитного договору шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначення інформації щодо реквізитів банківської картки (поточний/картковий рахунок НОМЕР_1 , вказаний відповідачкою), на рахунок якої в подальшому було перераховано грошові кошти у розмірі 6100,00 (шість тисяч сто гривень 00 копійок) грн.

Відповідно до кредитного договору (розділу 1), кредитодавець надав відповідачці грошові кошти в розмірі 6100,00 (шість тисяч сто гривень 00 копійок) грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідачка зобов`язувалдась повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Кредит видавався строком на 30 днів, шляхом перерахування (через послуги переказу) кредитодавцем грошових коштів на банківський картковий рахунок, вказаний відповідачкою, що підтверджується документом, отриманим від ТОВ «Універсальні платіжні рішення».

Вказувало на те, що кредитодавець свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачці грошові кошти в обсязі та у строк, визначені умовами кредитного договору.

22 лютого 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіроко фінанс», уклали договір факторингу №015-220221, згідно якого та у відповідності до ст. 512 ЦК України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіроко фінанс» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна», включно і до ОСОБА_1 , за договором № 740065 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 05.05.2020 року, порядковий номер згідно реєстру прав вимоги 6199.

05 лютого 2024 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіроко фінанс» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Артеміда-Ф» уклали договір факторингу №20240205/1, згідно якого та у відповідності до ст. 512 ЦК України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Артеміда-Ф» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіроко фінанс» включно і до ОСОБА_1 , за договором № 740065 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 05.05.2020 року, порядковий номер згідно реєстру прав вимоги 185.

Однак, всупереч умов кредитного договору відповідачка тривалий час своєчасно не здійснює повернення кредиту, чим суттєво порушує взяті на себе договірні зобов`язання.

Станом на 23 квітня 2024 року заборгованість відповідачки перед позивачем становить 23 363 (двадцять три тисячі триста шістдесят три) грн. 22 коп., а саме: заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту) - 6 100,00 грн.; залишок заборгованості по процентам за користування кредитом - 13 908 грн.; заборгованість за пенею та штрафами - 0,00 грн.; інфляційне збільшення - 3 355,22 грн.

З урахуванням викладеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором №740065 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 05.05.2020 року в розмірі 23 363 (двадцять три тисячі триста шістдесят три) грн. 22 коп. на користь ТОВ «Фінансова компанія Артеміда-Ф» та стягнути судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору в сумі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. та правничу допомогу адвоката в сумі 7 000 (сім тисяч) гривень 00 коп.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 грудня 2024 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Артеміда-Ф» заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №740065 від 05.05.2020 року у загальному розмірі 20 008,00 гривень, витрати на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 000, 80 грн.

В задоволенні інших вимог позову відмовлено.

Повний текст рішення складено 31 грудня 2024 року.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 30 січня 2025 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Чернецька Ганна Миколаївна подала апеляційну скаргу в якій просила суд рішення Деснянського районного суду міста Києва скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення коштів та у стягненні судових витрат на правову допомогу.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим,що не погоджується із ухваленим рішенням суду першої інстанції.

Зазначає, що загальні вимоги до змісту судового рішення викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року N? 14. Згідно з п. п. 11 та 12 постанови у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів; встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не має грунтуватися на припущеннях; у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов?язки сторін у спірних правовідносинах, посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини.

Вказує на те, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими.

Зазначає, що позивач в своєму позові просив стягнути з відповідача заборгованості у сумі 23 363 грн. 22 коп., в тому числі: заборгованість за тілом кредиту в сумі 6 100 грн.; залишок заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 13 908 грн.; інфляційне збільшення 3355, 22 грн. При цьому, позивач посилається на суму позики, яку відповідач брала 05.05.2020 року (майже 5 років перед подачею позову до суду), з терміном повернення 1 місяць.

Зазначає, що позивач, обгрунтовуючи позовні вимоги, просить стягнути з відповідача якийсь залишок заборгованості за процентами за користування - 13 908 грн., однак жодного розрахунку цієї заборгованості не надає.

Апелянт вважає, що сума, зазначена у розрахунку, що доданий до позовної заяви, нічим не підтверджена, просто безапеляційно вказана як «залишок заборгованості за процентами за користування».

Зазначає, що невідомою також залишається сума, за яку фінансова компанія купила кредит відповідача.

Вказує на те, що позивачем не надано ні розрахунку, ні доказів оплати витрат на правничу допомогу. Які складові витрат на правову допомогу, скільки часу було витрачено на складання такого шаблонного позову також залишається невідомим.

Зазначає, що розмір витрат , які сторона сплатила, або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. При цьому, такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В даному випадку, розгляд справи відбувався у спрощеному провадженні, без проведення судових дебатів, тому по-перше, суд визначив у рішенні суду витрати на правничу допомогу сторони позивача у сумі 7000 грн., без її зменшення пропорційно до задоволених позовних вимог, без подання розрахунку фактичних витрат, без підтвердження оплати цих витрат позивачем. По-друге, суд неправомірно відхилив заяву відповідача про постановлення додаткового рішення.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 травня 2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_2 було укладено договір №740065 про надання споживчого кредиту у формі електронного документу, який було підписано з використанням електронного підпису.

Згідно вимог п. 1.2 договору, на умовах встановлених договором Товариство зобов'язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користуванням кредитом та виконати інші обов'язки передбачені договором.

Сума кредиту складає 6 100,00 грн.

Згідно умов п.1.3. договору строк кредиту 30 днів.

Відповідно до п.1.4.2 договору, стандартна процентна ставка складає 1,90 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього договору, якщо Клієнт не виконав умови, зазначені п. 1.4.1. договору, для застосування зниженої процентної ставки.

Відповідно до п.2.1. договору, кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку клієнта № НОМЕР_2 .

Згідно з п.3.1. договору, нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт».

Згідно довідки ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 28.02.2024 року, 05.05.2020 року о 13 год. 21 хв. було успішно перераховано кошти на суму 6 100 грн. маска картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua -54793707, призначення платежу: зарахування 6 100 грн. на картку НОМЕР_1 ( а.с. 17).

25 травня 2022 року між ТОВ «Лінеура Україна», як клієнтом, та ТОВ «Сіроко фінанс»,фактором, було укладено договір факторингу № 015-220221 згідно з умовами якого, клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором ( а.с. 20-22).

05 лютого 2024 року між ТОВ «Сіроко фінанс»,як клієнтом, та ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф», фактором, було укладено договір факторингу № 20240205/1 згідно з умовами якого, клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором ( а.с. 34-37).

З розрахунку заборгованості (виписки з особового рахунку) вбачається, що заборгованість відповідачки становить суму у розмірі 23 363, 22 грн., яка складається із: 6100 грн.-простроченої заборгованості за кредитом та 13 908 грн. простроченої заборгованість за нарахованими процентами, 3 355, 22 грн-інфляційне збільшення ( а.с 26).

Із деталізованого розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість відповідача складається із : 6100 грн.- простроченої заборгованості за кредитом та 13 908 грн. простроченої заборгованість за нарахованими процентами, за період з 05.05.2020 року по 01.09.2020 року року, 3 355, 22 грн-інфляційне збільшення. (а.с. 106).

Повідомлення про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ Фінансова компанія «Артеміда-Ф» та досудову вимогу було направлено відповідачу- ОСОБА_1 шляхом направлення на адресу: АДРЕСА_1 , однак на адресу товариства повернувся конверт із відміткою «за закінченням терміну зберігання» ( а.с. 27-28).

Апеляційна скарга, подана представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Чернецькою Ганною Миколаївною, не містить доводів та вимог щодо оскарження рішення у частині стягнення інфляційного збільшення.

Отже, рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог ТОВ Фінансова компанія «Артеміда-Ф» про стягнення з відповідача інфляційного збільшення на суму 3 355, 22 грн. сторонами не оскаржується, а тому, у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту, суд першої інстанції зазначав, що на підставі оцінки викладених у позовній заяві аргументів, наданих позивачем доказів та вищенаведених положень закону, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Артеміда-Ф».

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору (п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України).

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.

Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.

Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору.

Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі «Інтернет» або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 95 Цивільного процесуального кодексу України.

За змістом статті 12 цього Закону, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як вбачається із матеріалів справи, 05 травня 2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_2 було укладено договір №740065 про надання споживчого кредиту у формі електронного документу, який було підписано з використанням електронного підпису.

Сума кредиту складає 6 100,00 грн.Згідно умов п.1.3. договору строк кредиту 30 днів.

Відповідно до п.1.4.2 договору, стандартна процентна ставка складає 1,90 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього договору, якщо клієнт не виконав умови які зазначені п. 1.4.1. договору для застосування зниженої процентної ставки.

Відповідно до п.2.1. договору, кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку клієнта № НОМЕР_2 .

Згідно з п.3.1. договору, нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт».

Відповідно до п 9.11. сторони погодили, що проценти, нараховані згідно з цим договором після закінчення строку користування кредитом, визначеного п.1.3 договору, чи подовженого відповідно до Розділу 4 розділу, цього договору, є процентами що нараховуються за понадстрокове користування грошовими то та коштами в розумінні ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України. Нарахування процентів за понадстрокове користування грошовими коштами здійснюється в момент сплати.

Виконання позивачем (кредитором) обов`язку щодо надання грошових коштів підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 28.02.2024 року про те, що 05.05.2020 року 13 год. 21 хв. було успішно перераховано кошти на суму 6 100 грн. маска картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua -54793707, призначення платежу: зарахування 6 100 грн. на картку НОМЕР_1 ( а.с. 17).

З досліджених судом доказів встановлено, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, який оформлений в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства.

Оскільки даний договір укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт або мобільний додаток, та ОСОБА_1 підписала його електронним підписом, то без отримання відповідного ідентифікатора, без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, такий договір не був би укладений.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21), від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20 (провадження № 61-2902св21).

Отже, відповідачка уклала із ТОВ «Лінеура Україна» електронний договір та підписала такий у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», а тому договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до ст. 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).

Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Як встановленосудом, 25 травня 2022 року між ТОВ «Лінеура Україна», як клієнтом, та ТОВ «Сіроко фінанс»,фактором, було укладено договір факторингу № 015-220221 згідно з умовами якого, клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором.( а.с. 20-22).

Відповідно до витягу з Реєстру боржників № 015-220221 від 22 лютого 2021 року ТОВ «Сіроко фінанс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №740065, в загальному розмірі 20 008,00 грн, з яких: 6 100грн - тіло кредиту, 13 908, 00 грн нараховані проценти за користування кредитом ( а.с. 12-13).

05 лютого 2024 року між ТОВ «Сіроко фінанс»,як клієнтом, та ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф», фактором, було укладено договір факторингу № 20240205/1 згідно з умовами якого, клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором.( а.с. 34-37).

Відповідно до витягу з Реєстру прав вимог № 20240205/1 ТОВ Фінансова компанія «Артеміда-Ф» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 740065 в загальному розмірі 20 008,00 грн, з яких: 6 100грн - тіло кредиту, 13 908, 00 грн нараховані проценти за користування кредитом ( а.с. 18).

Згідно долучених до справи договорів факторингу № 015-220221 від 25 травня 2022 року, та №20240205/1 від 05 лютого 2024 року за якими відступлено право вимоги боргу ОСОБА_1 за кредитним договором, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, визначили межі, обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора, порядок передачі документів новому кредитору, що підтверджують права вимоги до боржника, ціну договору та порядок розрахунку між сторонами за відступлення, що відповідач не спростувала.

Вказані договори факторингу є чинними, оскільки їх дійсність ніким не оспорено, а тому вони підлягають виконанню.

Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» просило суд стягнути із відповідача - ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №740065 від 05.05.2020 року у розмірі 23 363, 22 грн, з яких: 6 100 грн.-тіло кредиту, 13 908 грн.-відсотки за користування кредитом, 3 355, 22 грн-інфляційне збільшення.

Відповідачем ОСОБА_1 фактично отримані та використані кредитні кошти у розмірі 6 100грн., що підтверджується матеріалами справи. В добровільному порядку відповідачка отримані у кредит кошти в сумі 6 100 грн. на користь ТОВ ТОВ «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» не повернула, а тому суд апеляційної інстанції вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь кредитора ТОВ «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6 100, 00 грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 13 908 грн., то суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13 «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.».

При цьому, у кредитному договорі №740065 від 05.05.2020 рокусторони, діючи відповідно до положень ст. 6, 627 ЦК України, врегулювали відносини щодо сплати процентів за користування кредитом, що передбачено розділом 1 договору.

Окрім цього сторонами було погоджено строк дії договору. Відповідно до п. 1.3 договору -строк договору 30 днів.

При цьому, п. 3.1. нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто, метод «факт/факт».

Із детального розрахунку, що міститься в матеріалах справи вбачається, що нарахування процентів за користування кредитом здійснювалося із 05.05.2020 року по 01.09.2020 року.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача- ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №740065 від 05.05.2020 року в розмірі 20 008 грн, з яких: 6 100 грн.-тіло кредиту, 13 908 грн.-відсотки за користування кредитом, що були нараховані в межах строку передбаченого договором, а тому рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 грудня 2024 року у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом є законним та таким, що грунтується на вимогах чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги представника відповідачки про те що, обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач просить стягнути з відповідачки залишок заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 13 908 грн., однак жодного розрахунку цієї заборгованості не надає, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1.2 укладеного сторонами договору споживчого кредиту, сума кредиту складає 6 100,00 грн.

Згідно вимог п.1.3. договору строк кредиту 30 днів, а отже дата повернення кредиту 03.06.2020 року.

Відповідно до п.1.4.2 договору, стандартна процентна ставка складає 1,90 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього договору, якщо клієнт не виконав умови зазначені п. 1.4.1. договору для застосування зниженої процентної ставки.

Відповідно до п. 3.1. нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме, із детального розрахунку, що наданий стороною позивача, проценти за користування кредитом позивачем нараховувалися у період із 05.05.2020 року по 01.09.2020 року за ставкою 1, 90 %, що повністю відповідає погодженим сторонами умовам договору №740065 від 05.05.2020 року, а саме: умовам п.3.1. та п. 9.11 кредитного договору.

Вказаний розрахунок є чітким, обгрунтованим та перевірений судом апеляційної інстанції.

Умови договору № 740065 про надання коштів на умовах споживчого кредиту стороною апелянта не оскаржувалися, укладений договір недійсним у судовому порядку не визнавався. Розрахунок заборгованості, який наданий позивачем, не спростований стороною відповідачки та не надано власного контррозрахунку заборгованості за процентами за користуванням кредитом.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» в частині вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №740065 від 05.05.2020 року в загальному розмірі 20 008,00 гривень, з яких: 6100,00 грн - заборгованість за основний зобов?язанням (тіло кредиту) та 13 908,00 грн - залишок заборгованості по процентам за користування кредитом.

Рішення суду першої інстанції від 26 грудня 2024 року в частині відмовлених вимог ТОВ Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача інфляційного збільшення на суму 3 355,22 грн учасниками справи не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення.

Відповідно до приписів частини 4 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 грудня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Артеміда-Ф» витрат на правову допомогу, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження витрат на правову допомогу у суді першої інстанції представником позивача були надані: копія договору про надання правової допомоги №20240325.7 від 25 березня 2024 року; орієнтований розрахунок суми судових витрат у справі за позовом ТОВ «ФК «Артеміда -Ф» до ОСОБА_1 за договором №740065 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 05.05.2020 року.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву - частина 8 статті 141 ЦПК України.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги - частина 3 статті 137 ЦПК України.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги, та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

За положеннями частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Досліджуючи докази на підтвердження витрат, понесених позивачем на оплату професійної правничої допомоги в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги, та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Встановлено, що стороною позивача до суду першої інстанції надано орієнтований розрахунок суми судових витрат у справі за позовом ТОВ «ФК «Артеміда -Ф» до ОСОБА_1 .

На узгоджених сторонами умовах договору про надання правової допомоги № 20240325.7 від 25 березня 2024 року а саме: п. 4.5 договору передбачено, що за результатами надання правової допомоги складається акт, що підписується представниками кожної із сторін ( сторонами).

До суду першої інстанції такий доказ позивачем не подавався. Окрім того, в матеріалах справи відсутні інші докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами понесення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в суді першої інстанції, а тому у відшкодуванні цих витрат слід відмовити.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом першої інстанції повно та ухвалено правильне судове рішення по суті спору, але допущено неправильне застосування норм ЦПК України щодо розподілу між сторонами витрат на правову допомогу, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню у відповідній частині з ухваленням нового рішення у цій частині про відмову у стягненні з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 7000,00 грн.

У частині вирішення спору по суті рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 грудня 2024 року слід залишити без змін.

Оскільки оскаржене судове рішення по суті вирішення спору залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 3, 6, 512, 514, 516, 517, 526, 626-629, 1048, 1054, 1055, 1077, 1078 ЦК України, ст.ст. 3,6,11,12 Закону України «Про електронну комерцію» ст. ст. 133, 137, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Чернецької Ганни Миколаївни задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 грудня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у стягненні з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

В іншій частині задоволених вимог рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: