ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3275/25 Справа № 203/7575/24 Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Манукян Георгій Георгійович, на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2024 року в цивільній справі номер 203/7685/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу в частині призупинення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу в частині призупинення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку.

В позовній заяві позивачкою заявлено клопотання про поновлення строку для звернення до суду з вказаним позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу в частині призупинення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку.

В обґрунтування клопотання зазначено, що фактично копію оскаржуваного наказу №389/ос від 01 квітня 2022 року відповідач направив позивачці на її заяву від 25 жовтня 2024 року за супровідним листом від 07 листопада 2024 року, яку остання отримала лише 21 листопада 2024 року, а тому за захистом своїх прав позивачка звернулась 18 грудня 2024 року.

Позивачка просила суд поновити їй строк для подання позовної заяви до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01 квітня 2022 року №389/ос в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , стягнення середнього заробітку та відкрити провадження у справі;

визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Українська залізниця» від 01 квітня 2022 року №389/ос в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 ;

стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2022 року по 02 грудня 2024 року включно, в розмірі 1211058,41 грн, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів;

допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць;

стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме: у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 20000,00 грн та судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2024 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку для звернення до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу в частині призупинення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку - відмовлено.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу в частині призупинення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку залишено без розгляду.

Із вказаним судовим рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Манукян Г.Г., подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати ухвалу Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 грудня 2024 року в справі №203/7685/24 і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права та неповним з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Висновок суду про відсутність підстав щодо поновлення позивачці процесуального строку, встановленого законом на подання до суду вказаної позовної заяви, є таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Суд першої інстанції не перевірив належним чином і не обговорив причини пропуску цих строків, а також не навів у своєму рішенні обґрунтовані мотиви, чому він вважає неможливим поновити порушений строк.

Про дійсне існування такого наказу позивачці стало відомо вже після надходження відповіді від АТ «Укрзалізниця» 21 листопада 2024 року на її особисту заяву від 25 жовтня 2024 року з долученими копіями документів про попередження про наступне вивільнення разом із переліком вакантних посад, у тому числі і оскаржуваного наказу №389/ос від 01 квітня 2022 року. Відправлення відповідачем цього наказу засобами поштового зв`язку чи іншим способом раніше не здійснювалось. В той же час, про те, що оскаржуваний наказ №389/ос від 01 квітня 2022 року роботодавцем ОСОБА_1 жодним чином не доводився, підтверджується також тим, що наказ не містить підпису позивачки про ознайомлення. При цьому у трудових правовідносинах працівник є більш вразливою стороною, тим більш в період, коли в країні запроваджений військовий стан, у зв`язку з чим законодавець покладає саме на роботодавця тягар належного повідомлення, роз`яснення, ознайомлення, доведення до відома, тощо з метою захисту конституційного права на працю і її оплату.

Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом взагалі не може бути вирішено на стадії прийняття позовної заяви до розгляду, оскільки це питання врегульовано нормами не процесуального, а матеріального права, а саме ст. 233, 234 КЗпП України. Наслідком пропуску строку звернення до суду з позовом не є залишення такого позову без розгляду.

Таким чином, перш ніж застосовувати наслідки спливу строку на звернення до суду суд має встановити чи порушено трудові права позивача. Якщо вони не порушені, то суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. У разі якщо позовні вимоги є обґрунтовані, в той же час суд першої інстанції встановив факт пропуску позивачем строку на звернення до суду без поважних причин, суд повинен відмовити з цих підстав, ухвалюючи при цьому рішення суду, а не шляхом постановлення ухвали про відмову у задоволенні заяви про поновлення строку на пред`явлення позову, залишаючи відповідний позов без розгляду.

Крім того, вичерпний перелік підстав залишення позову без розгляду наведено в ст. 257 ЦПК України; він не містить такої підстави, як пропущення строку звернення до суду та відмова в його поновленні.

Від АТ «Українська залізниця» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 грудня 2024 року в справі №203/7685/24 - залишити без змін.

Починаючи з квітня 2022 року позивачка перестала отримувати заробітну плату, а отже була обізнана і про призупинення з нею відповідного договору, з огляду на те, що на роботу не ходила та в жодних робочих процесах участі не приймала. В свою чергу, з заяви позивачки вбачається її обізнаність про винесення відповідачем наказу про призупинення з нею трудових відносин. Зокрема, в заяві позивачки, міститься такий текст «прошу вас надати мені витяг із наказу №389/ос від 01 квітня 2022 року про призупинення дії трудового договору зі мною», що в свою чергу підтверджує той факт, що позивачці було відомо про такий наказ, ще до написання нею такої заяви, з врахуванням зазначення реквізитів такого наказу. Отже, позивачкою до 25.10.2024 року не було здійснено жодних дій для з`ясування обставин, що стосуються наявності/відсутності трудових відносин між нею та відповідачем, а також чому їй не виплачувалася заробітна плата за періоди 2022-2024 роки. Також не зазначала, які обставини, події та ін. заважали їй подати вказану заяву до відповідача раніше.

Судом було вказано мотиви, з яких він не вважає причини, наведені позивачкою в клопотанні про поновлення процесуального строку на звернення до суду, поважними, у зв`язку з чим і було відмовлено у задоволення такого клопотання, а позов було залишено без розгляду.

На думку відповідача, доводи скаржника не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції до уваги, з огляду на те, що такі жодним чином не підтверджені та більш того, спотворюють дійсні обставини справи, що зазначені судом першої інстанції в ухвалі.

З розрахунку заробітної плати ОСОБА_1 вбачається, що у вказаному зазначено «вид нарахування - призупин. дії трудового договору», а отже всі доводи скаржника відносно того, що вона дізналась про призупинення дії трудового договору з нею лише в листопаді 2024 року не відповідають дійсності.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній станом на 01.04.2022 року) про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Тобто, трудове законодавство не покладає на роботодавця обов`язку вручати працівнику копію наказу про призупинення дії трудового договору, повідомлення про це є цілком достатньо.

Відповідно до висновку викладеному Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 24.02.2021 року у справі №800/30/17 (9901/328/18) «...Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду».

Сторони та їх представники в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Сторона позивача подала до суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 147, 148, 155, 161-162).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін та їх представників.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 16 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо залишення позову (заяви) без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що позивачка звернулася до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу №389/ос від 01 квітня 2022 року в частині призупинення щодо неї дії трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2022 року по 02.12.2024 року. В позові заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду (а.с. 1-20).

В клопотанні про поновлення строку на звернення до суду із позовом позивачка посилалась на те, що копію оскаржуваного наказу відповідач направив позивачці на її заяву від 25 жовтня 2024 року за супровідним листом від 07 листопада 2024 року (а.с. 42, 43, 44).

Відмовляючи позивачці у поновленні процесуального строку та залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для поновлення процесуального строку, встановленого законом на подання до суду вказаної позовної заяви через відсутність поважних причин його пропуску.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про

звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116 КЗпП України).

Відповідно до статті 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Статтею 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. Про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою. Ухвалу про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом.

Зазначене дає підстави для висновку, що за загальним правилом (крім випадків, передбачених ЦПК України) процесуальні документи, подані поза межами встановлених законом процесуальних строків на вчинення певних процесуальних дій, приймаються та розглядаються по суті за наявності підстав для поновлення строку. В іншому випадку така заява залишається без розгляду.

Поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на оскарження рішення роботодавця про звільнення без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Судом встановлено, що позивачка звернулася до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу №389/ос від 01 квітня 2022 року в частині призупинення щодо неї дії трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2022 року по 02.12.2024 року. В позові заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду.

В клопотанні про поновлення строку на звернення до суду із позовом позивачка посилалась на те, що копію оскаржуваного наказу відповідач направив позивачці на її заяву від 25 жовтня 2024 року за супровідним листом від 07 листопада 2024 року.

Разом з тим, позивачка, як зазначено нею самою у позовній заяві, не отримувала заробітну плату з квітня 2022 року, отже їй достеменно було відомо про імовірне порушення відповідачем її прав, однак остання не навела причин чому вона не докладала зусиль для відновлення свого права та не зверталась із заявами до відповідача про причини неотримання заробітної плати раніше.

За таких обставин, апеляційний суд, з урахуванням наведеного, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду, та як наслідок про наявність підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, оскільки нею не доведено поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовною заявою про визнання незаконним та скасування наказу №389/ос від 01 квітня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2022 року по 02.12.2024 року.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Манукян Георгій Георгійович, залишити без задоволення, ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 05 травня 2025 року.

Судді: