КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 2610/4833/2012

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4066/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Марченко М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року, постановлену під головуванням судді Савицького О.А., по справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторський центр», -

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій просила:

визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо незняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2;

зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11.12.2013 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 (запис про обтяження № 6289650) танакладений постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.11.2014 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 (запис про обтяження № 8125051) (т. 1 а.с. 1-5).

В обґрунтування скарги заявник зазначала, що в провадження Шевченківського районного суду м. Києва перебувала справа № 2610/4822/2012 за позовом ПАТ «Терра Банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

24 травня 2012 року розглянувши цивільну справу № 2610/4833/2012 суд вирішив стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «Терра Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 298 108,81 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 3 129 грн.

В рамках судової справи № 761/17944/13, 24.12.2013 року Шевченківським районним судом м. Києва було замінено сторони виконавчого провадження, а саме стягувача ПАТ «Терра Банк» на ТОВ «Колекторський центр».

На виконання вищевказаного рішення суду, Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2610/4833/2012 про стягнення заборгованості за кредитом зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Колекторський центр». Виконавчий лист був переданий на виконання до Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

За вказаним виконавчим листом постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бойко О.М. 11.12.2013 року було накладено арешт на все нерухоме майно в межах суми звернення стягнення 14 641 460,59 грн. за виконавчим провадженням № НОМЕР_1, номер запису про обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 6289650.

У цьому ж виконавчому провадженні № НОМЕР_1 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинською О.М. 12.09.2018 року було винесено постанову про повернення виконавчого документу (виконавчий лист 2610/4833/2012, виданий 10.10.2012 року Шевченківським районним судом м. Києва) стягувачу з підстав того, що у боржника відсутнє майно на яке буде звернуто стягнення відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, в межах виконавчого листа № 2610/4833/2012, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборгованості на його відчуження був накладений арешт головним державним виконавцем Селезньовим М.О. від 27.11.2014, виконавче провадженням: НОМЕР_2, номер запису про обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 8125051.

Водночас, заявником було подано адвокатський запит до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 06.06.2024 № A3-06/06/24-4 з метою отримання інформації, на якому етапі на даний момент знаходиться виконавче провадження та хто стягувач, в рамках якого була винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № НОМЕР_1.

У відповіді № на адвокатський запит від 12.06.2024 Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було повідомлено, що 12.09.2018 державним виконавцем у відповідності до пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07.06.2017 «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки. Враховуючи зазначене, матеріали виконавчого провадження знищено у зв`язку з закінченням строків його зберігання.

Водночас, було направлено адвокатський запит від 06.06.2024 №A3-06/06/24-1 з метою отримання інформації, на якому етапі на такий момент знаходиться виконавче провадження та хто стягувач, в рамках якого була винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження: НОМЕР_2 від 27.11.2014 року.

У відповіді на адвокатський запит № від 10.06.2024 року Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було повідомлено, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження у відділі на виконанні перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 07.02.2012 виконавчої служби України про стягнення ОСОБА_4 , ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 1 448 847,77 грн. на користь Державного бюджету України. Боржником за вказаним виконавчим провадженням є ОСОБА_4 . Дане виконавче провадження перебувало на виконанні у період з 2012 по 2016 роки. На даний час, матеріали по виконавчому провадженні № НОМЕР_2 знищені, у зв`язку з закінченням строку його зберігання. В автоматичній системі виконавчого провадження стан ВП № НОМЕР_1 завершений.

На дату подання заяви про зняття арешту з майна, арешт так і не був знятий. Крім того, з моменту пред`явлення виконавчого листа до виконання минуло більше10 років. Так, виконавчі провадження були знищені, у зв`язку із закінченням строку зберігання, що підтверджується також у відповіді на адвокатський запит. Водночас продовження накладання арешту спричиняє втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння своїм майном. Отже, існує необхідність в знятті арешту з усього майна ОСОБА_1 , щоб уникнути подальшого порушення її прав на свою власність (т. 1 а.с. 1-5).

??? До суду надійшов відзив на скаргу ОСОБА_1 від представника Міністерства юстиції України - Кушнір Л.В., в якому остання не заперечувала перебування на виконанні виконавчого провадження № НОМЕР_1 щодо виконання виконавчого листа № 2610/4833/2012 від 10.10.2012 року, попередній стягувач ПАТ «Терра Банк», новий стягувач ТОВ «Колекторський центр», 12 вересня 2018 року державним виконавцем на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Зазначала, що у період з 2012 по 2016 року також на виконанні перебувало ВП № НОМЕР_2 про стягнення виконавчого збору. Матеріали виконавчих проваджень № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 знищено у зв`язку із закінченням строків їх зберігання. Проте підстави для зняття арешту вважала відсутніми. Просила залишити скаргу без розгляду, а у разі, якщо суд не знайде підстав щодо залишення без розгляду скарги, просила у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити (т. 1 а.с. 71-91).

До суду надійшла відповідь на відзив від представника ОСОБА_1 - адвоката Данила С.М., в якому останній підтримував скаргу в повному обсязі (т. 1 а.с. 127-135).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року відмовлено представнику заінтересованої особи Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в задоволенні клопотання про залишення скарги без розгляду.

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторський центр» - задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо незняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, за заявою представника боржника ОСОБА_1 - Данила С.М. про зняття арешту з майна від 30.07.2024 р.

Зобов`язано уповноважених осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11.12.2013 р. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 (запис про обтяження № 6289650).

Зобов`язано уповноважених осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.11.2014 р. у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 (запис про обтяження № 8125051) (т. 1 а.с. 142-143, 146-149).

Не погодившись з ухвалою районного суду, 06 листопада 2024 року представник Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - Кушнір Л.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги (т. 1 а.с. 153-165).

На обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що оскаржувана ухала прийнята з порушенням норм матеріального права та процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Згідно інформації, що міститься в автоматизованій системі виконавчого провадження встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 2610/4833/2012 від 10.10.2012 Шевченківського районного суду міста Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Терра Банк» кредитну заборгованість в сумі 13 298 108,81 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 3219,00 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11.10.2013 № 761/25149/13-ц замінено сторону у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1 по примусовому виконанню рішення Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 2610/4833/2012 з стягувача ПАТ «Терра Банк» на нового стягувача - ТОВ «Колекторський центр». Боржником у даному виконавчому провадженні є ОСОБА_1

12.09.2018 року державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Також, згідно інформації, що міститься в автоматизованій системі виконавчого провадження у відділі на виконанні перебувало виконавче ВП № НОМЕР_2 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 07.02.2012 № 23356505 виданої Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 1448847,77 грн. на користь Державного бюджету України. Боржником за даним провадженням є - ОСОБА_4 . Дане виконавче провадження перебувало на виконанні у період з 2012 по 2016 роки.

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07.06.2017 Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки. Матеріали виконавчих проваджень № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 знищено у зв`язку з закінченням строків їх зберігання.

Водночас, статтею 59 Закону встановлено вичерпний перелік підстав зняття державним виконавцем арешту з майна боржника. Зокрема, у відповідності до вимог абзацу першого частини другої статті 59 Закону у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. На даний час підстави, визначені Законом, для зняття арешту з майна боржника відсутні.

Так, в т.ч. і про вказані вище обставини повідомлено Адвокату Данило С.М. на його заяви від 30.07.2024 № 30-07-З/24-1, та від 12.06.2024 №86301//20.1, листами Відділу від 12.06.2024 №86301//20.1 та від 09.08.2024 №112594//20.1.

Скаржником не доведено у скарзі, що ним взагалі оскаржувались у спосіб та строки встановлені Законом, постанови про накладення арешту на майно в рамках ВП № НОМЕР_1, ВП № НОМЕР_2, дані постанови, є чинними та не скасованими.

Звертала увагу, що виконавче провадження № НОМЕР_1 завершено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37, (відсутність у боржника майна), в редакції, що діяла на момент прийняття, тобто державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, а не постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону (повне фактичне виконання рішення).

Також, скаржником також не доведено та не додано докази про сплату виконавчого збору в рамках ВП.

У свою чергу, законодавець у Законі розрізняє закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документа. Тобто, повернення виконавчого листа за статтею 37 Закону - не є закінченням виконавчого провадження, оскільки вичерпний перелік підстав закінчення виконавчого провадження визначений статтею 39 Закону, тому, повернення виконавчого документа не звільняє боржника від обов`язку виконати рішення суду, а відповідно і від негативних наслідків, передбачених Законом, за його невиконання.

Враховуючи вищевикладене, вважала, що скарга є необґрунтованою не підлягає задоволенню, враховуючи вимоги ст. 40, 59 Закону.

Крім того, обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав, захист законних інтересів і, у випадку задоволення судом його вимог, рішення повинно мати наслідком реальне відновлення тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду. Сама лише констатація протиправних дій та/або бездіяльності не може ефективно захистити позивача, оскільки у такому разі можливість використання висновків суду може бути невиправдано ускладнене діями або подальшою бездіяльністю органів влади держави відповідача їх врахування цілковито залежить від відповідача. Це не сумісно з критеріями ефективності судового захисту.

Звертала увагу, що скаржник у своїй скарзі зазначає, що «крім того, в межах виконавчого листа №2610/4833/2012, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборгованості на його відчуження був накладений арешт головним державним виконавцем Селезньовим М.О. від 27.11.2014, за виконавчим провадженням: 31401143…». Водночас, вказане не відповідає дійсності, з огляду на наступне.

Згідно інформації, що міститься в автоматизованій системі виконавчого провадження у відділі на виконанні перебувало виконавче провадження ВП № НОМЕР_2 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 07.02.2012 №23356505 виданої Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 1448847,77 грн. на користь Державного бюджету України. Отже, на виконанні у Відділі знаходилось ВП № НОМЕР_2 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 07.02.2012 №23356505, а не з виконання виконавчого листа № 2610/4833/2012.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 74 рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Виконавче провадження ВП № НОМЕР_2 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 07.02.2012 №23356505 виданої Відділом на користь Державного бюджету України.

Скарга на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця особами, які не є сторонами такого виконавчого провадження, підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05.06.2019 у справі № 917/2267/14.

З урахуванням вищенаведеного, дії чи бездіяльність в рамках ВП № НОМЕР_2, можуть бути оскарженні лише до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Водночас судом першої інстанції розглянуто скаргу ВП № НОМЕР_2 в порядку цивільного судочинства, чим грубо порушено норми ч. 2 ст. 74 Закону.

Крім того, згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень, стан ВП № НОМЕР_2 - повернений без виконання. Також слід зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 813/1341/15 вказано, що оскарження дій та рішень державного виконавця, спрямованих на арешт спірного майна, не приведе до належного захисту прав позивача, оскільки навіть визнання судом таких дій чи рішень протиправними не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, установлений ст. 60 Закону України Про виконавче провадження № 606-ХІV (ст. 59 Закону України Про виконавче провадження № 1404-VІІІ).

Вважала, що відділом не порушено вимоги Закону, а підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 відсутні. На депозитний рахунок Відділу не надходили кошти в рахунок погашення виконавчого збору, та скаржником не доведеного у скарзі зворотнього.

Вказувала, що повернення виконавчого листа не є закінченням виконавчого провадження, а тому не звільняє боржника від обов`язку виконати рішення суду, а відповідно і від негативних наслідків, передбачених за його невиконання. Таким чином, у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника.

Зауважувала, що це вже повторне звернення скаржника до суду, оскільки остання вже зверталась з аналогічним оскарженням дій державного виконавця в рамках ВП № № НОМЕР_1, та в Шевченківському суді з розгляду даної скарги знаходилась справа № 2610/4833/2012. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року скаргу задоволено, та постановою Київського апеляційного суду від 07.10.2020 по справі 2610/4833/2012 ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року скасовано, та постановлено нову про відмову у задоволенні скарги на бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської О.М. про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. Інформація, що скасування зазначеної вище постанови суду апеляційної інстанції в касаційному порядку - відсутня, а, отже, дана постанова є чинною та не скасованою.

Приймаючи постанову від 07.10.2020 по справі 2610/4833/2012 Київський апеляційний суд, дійшов, зокрема, наступних висновків: «Так, державним виконавцем 12.09.2018 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону, відповідно до якої виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Водночас, згідно із частиною 1 статті 40 Закону у разі закінчення виконавчого провадження(крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. У свою чергу, законодавець у Законі розрізняє закінчення виконавчого провадження, підстави для якого передбачені у статті 39 Закону, та повернення виконавчого документа (стаття 37 Закону). Тобто, повернення виконавчого листа за статтею 37 Закону - не є закінченням виконавчого провадження, оскільки вичерпний перелік підстав закінчення виконавчого провадження визначений статтею 39 Закону, тому, повернення виконавчого документа не звільняє боржника від обов`язку виконати рішення суду, а відповідно і від негативних наслідків, передбачених Законом, за його невиконання. Таким чином у державного виконавця були відсутні підстави для зняття арешту з майна. Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для зняття арешту з майна та виключення її з Єдиного реєстру боржників, оскільки державний виконавець діяв в межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією і Законом, а отже, судом першої інстанції не вірно застосовано норми матеріального права та неповно з`ясовано обставини справи. З огляду на викладене, при вирішенні питання щодо зобов`язання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської О.М. винести постанову про зняття арешту з майна боржника, що був накладений постановою від 11.12.2013, а також винести постанову про зняття арешту з грошових коштів, що був накладений постановою від 15.03.2018, та виключити відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, слід виходити з того, що суд не вправі підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження державного виконавця (державної виконавчої служби) щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до їх компетенції.».

Таким чином, є судове рішення, яке набрало законної сили, де досліджувались факти, які є предметом в т.ч. скарги, що подана до Шевченківського районного суду м. Києва 14.08.2024. З урахування норм законодавства, не підлягають повторному розгляду, дослідженню обставини справи, які вже були встановлені судом.

Водночас, судом першої інстанції, взагалі не враховано вказану обставину, незважаючи, що Відділом про вищезазначене вказувалось у відзиві поданому до суду, а також до відзиву додавалась Постанова Київського апеляційного суду від 07.10.2024 №2610/4833/2012, та взагалі не надано правовий висновок даній обставині в ухвалі від 10.10.2024 у справі № 2610/4833/2012, що ще раз підтверджує неповне з`ясування судом обставин справи, встановленню доказів та обставин по даній справі.

Вважала, що скаржник зловживає своїми процесуальними правами, подаючи 14.08.2024 дану скаргу до Шевченківського районного суду м. Києва в рамках ВП № НОМЕР_1.

Беручи до уваги той факт, що скаржник був обізнаний про відкриття виконавчого провадження та за ідентифікатором доступу мав можливість дізнатись про всі прийняті державним виконавцем подальші рішення та винесені постанови в рамках конкретного виконавчого провадження, вважала, що скаржник не був позбавлений можливості звернутися до суду у строк, визначений ч. 1 ст. 449 ЦПК України. Крім цього, першу відповідь на звернення ОСОБА_5 надано Відділом листом від 12.06.2024, при цьому, скарга датована 14.08.2024. Крім цього, навіть обчислюючи десятиденний строк на оскарження з дати листа Відділу, цей термін вважала є також пропущеним. Вважала, що скаржник пропустив строк для звернення до суду з скаргою. Також, скаржник не заявив клопотання про поновлення його строку. Таким чином, вважала, що скаржником пропущено строк позовної давності. Водночас, ні з позову, ні з відповіді на відзив не вбачається поважні причини, відповідно до положень глави 19 ЦК України, пропуску строку позовної давності, та неможливість скористатись своїм правом та подати позов у 2012-2020 роках. Сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові (т. 1 а.с. 153-165).

24 лютого 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 - адвоката Данила С.М., в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення (т. 2 а.с. 177-201).

У судовому засіданні представник апелянта - Кушнір Л.В. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити. Представник ОСОБА_1 - адвокат Данило С.М. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, причини неявки не повідомили про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Повідомлення ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця знаходження від вказаної особи до суду не надходили. Факт належного повідомлення ОСОБА_1 її представник - адвокат Данило С.М. в суді апеляційної інстанції не заперечував про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 120-128, 138-141, 159-165, 175-176, 206).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у провадженні Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2610/4833/2012, виданого 10.10.2012 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Терра Банк» кредитної заборгованості в сумі 13298108,81 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 3 219 грн. (т. 1 а.с. 14-15).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.10.2023 року № 761/25149/13-ц замінено сторону у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1 по примусовому виконанню рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2610/4833/2012 з стягувача ПАТ «Терра Банк» на нового стягувача - ТОВ «Колекторський центр» (т. 1 а.с. 14-15).

В межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби від 11.12.2013 року було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення 14631460,59 грн. (т. 1 а.с. 51-52).

12.09.2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Також, у провадженні Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у період з 2012 року по 2016 рік перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання постанови від 07.02.2012 р. № 23356505 про стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України виконавчого збору у сумі 1448847,77 грн.

В межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби від 27.11.2014 року було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 51-52).

На даний час матеріали виконавчих проваджень № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 знищені у зв`язку із закінченням строків їх зберігання.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Данило С.М. звертався до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 , накладених в рамках виконання виконавчого листа № 2610/4833/2912 (т. 1 а.с. 34).

Відповідно до листа заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим І., на даний час відсутні підстави, визначені Законом для зняття арешту з майна боржника відсутні (т. 1 а.с. 29).

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону № 1404-VІІІ визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 59 Закону № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Відповідно до частини 5 статті 13 Закону № 1404-VIII постанова про зняття арешту постановляється виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

Водночас, Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу та/або закінчення виконавчого провадження.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 (адміністративне провадження № К/9901/20268/18) зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та заборони його відчуження, у відсутність майнових претензій з боку стягувача та відсутність у необхідності подальшого застосування таких заходів, бездіяльність державних виконавців щодо незняття арешту з майна боржника та заборони на його відчуження є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння його майном, і подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року в справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року в справі № 645/6694/15, від 12 жовтня 2022 року в справі № 203/3435/21, від 13 липня 2022 року в справі № 2/0201/806/11, від 10 січня 2024 року справа № 569/6234/22 (провадження № 61-2690св23), від 28 серпня 2024 року у справі № 947/36027/21 (провадження № 61-12849св23).

Звертаючись до суду з даною скаргою, заявник, як на підставу для її задоволення, посилалась на неправомірну бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не зняття арешту з її нерухомого майна, оскільки виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 завершені та майнові претензії до неї у подальшому не заявлялись, а тому вважала, що вказаною бездіяльністю Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України порушені її права.

Так, з матеріалів справи видно, що з метою примусового виконання рішення суду та постанови про стягнення виконавчого збору державними виконавцями виносились постанови про відкриття виконавчих проваджень № НОМЕР_1, № НОМЕР_2.

Зокрема, згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, на підставі постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11.12.2013 р. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 та на підставі постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.11.2014 р. у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 зареєстровані обтяження усього нерухомого майна ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 51-52).

Разом з тим, з відповіді на адвокатський запит Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вбачається, що 12.09.2018 рокудержавним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з причини відсутності у боржника майна (т. 1 а.с. 14-15).

Пунктом 2 частини першої статті 37 вказаного Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (частина п`ята статті 37 Закону № 1404-VIII).

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Тобто, 12.09.2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа (виконавчого листа № 2610/4833/2012, виданого 10.10.2012 року Шевченківським районним судом м. Києва) стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Відтак, повторно пред`явити виконавчий лист № 2610/4833/2012, виданий 10.10.2012 року Шевченківським районним судом м. Києва,до виконання стягувач міг у строк до 12.09.2021 року, проте докази повторного пред`явлення його до виконання в матеріалах справи відсутні. Виконавчі провадження на підставі вказаного виконавчого листа не відкривались, майнові претензії до заявника у подальшому не заявлялись.

При цьому, як вбачається з листа Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, на даний час матеріали виконавчих проваджень № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 знищені у зв`язку із закінченням строків їх зберігання (т. 1 а.с. 28-29).

Враховуючи викладене, оскільки виконавчий лист виконавчого листа № 2610/4833/2012, виданий 10.10.2012 року Шевченківським районним судом м. Києва,повторно до примусового виконання не пред`являвся і строки його пред`явлення до виконання закінчилися, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення скарги ОСОБА_1 , так як збереження арештів, накладених державними виконавцями з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника ОСОБА_2 .

Не зняття Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України арешту з майна заявника, накладеного у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 за встановлених у справі обставин, є протиправною бездіяльністю цього органу ДВС.

В апеляційній скарзі апелянт посилалась на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що це вже повторне звернення ОСОБА_1 до суду, оскільки остання вже зверталась з аналогічним оскарженням дій державного виконавця в рамках ВП № НОМЕР_1, та в Шевченківському суді з розгляду даної скарги знаходилась справа № 2610/4833/2012. При цьому, постановою Київського апеляційного суду від 07.10.2020 по справі 2610/4833/2012 ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року скасовано, та постановлено нову про відмову у задоволенні скарги на бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської О.М. про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Однак, колегія суддів відхиляє вказані доводи апеляційної скарги, оскільки зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 07.10.2020 по справі 2610/4833/2012 вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до суду з такою скаргою, посилаючись на те, що державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України порушено процедуру повернення виконавчого документу, а саме не виконано дій щодо зняття арешту з її майна, з рахунків у банках та його скасування, не включено відомостей про неї, як боржника з ЄДРБ.

Крім того, на час ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року по справі 2610/4833/2012 не пройшов встановлений ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» строк у три роки для пред`явлення до виконання виконавчого документа, з часу повернення його стягувачу державним виконавцем (12 вересня 2018 року).

При цьому, скарга ОСОБА_1 , яка є предметом розгляду судом апеляційної інстанції, стосується відмови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у знятті арешту, накладеного в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, тобто, на даний час бездіяльність полягає не щодо процедури повернення виконавчого документу, а щодо відмови у знятті арешту на заяву ОСОБА_1 від 30.07.2024 року.

Крім того, суд апеляційної скарги критично оцінює посилання апелянта на пропущення ОСОБА_1 строків на звернення до суду з вказаною скаргою, з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що з заявою про зняття арешту представник скаржника ОСОБА_1 - адвокат Данило С.М. звернувся лише 30.07.2024 (т. 1 а.с. 34), в якій просив зняти арешти з усього майна ОСОБА_1 .

Відповідь на дану заяву з відмовою у знятті арешту було направлено 09.08.2024 (т. 1 а.с. 28-29).

При цьому, з вказаною скаргою ОСОБА_1 звернулась до суду 14 серпня 2024 року (т. 1 а.с. 1-5).

Згідно з ч. 1 ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Відтак, скаржником не пропущено строку звернення до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, враховуючи викладені вище обставини.

Проте колегія суддів не погодилась з висновком суду першої інстанції про задоволення скарги в частині визнання неправомірною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо незняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 та зобов`язання уповноважених осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.11.2014 р. у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 (запис про обтяження № 8125051).

Так, у провадженні Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у період з 2012 року по 2016 рік перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання постанови від 07.02.2012 р. № 23356505 про стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України виконавчого збору у сумі 1448847,77 грн. В межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби від 27.11.2014 року було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 51-52).

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону № 1404-VІІІ).

Відповідна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 310/2210/21 (провадження № 14-82цс24).

Спір щодо оскарження дій (бездіяльності) виконавця щодо не зняття арешту в рамках окремого виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання постанови державного виконавця від 07.02.2012 р. № 23356505 про стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України виконавчого збору у сумі 1448847,77 грн., і в межах цього виконавчого провадження № НОМЕР_2 постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби від 27.11.2014 року було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 ,належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Такий спір не є спором учасників приватноправових відносин, виконавець під час винесення постанови про визначення розміру виконавчого збору і у зв`язку із цим наклавши арешт на майно боржника, не був у приватноправових відносинах із заявником.

З огляду на вищевказане апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню частково із закриттям провадження у справі в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому відхиляються судом як необґрунтовані.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 255, 367, 368, 369, 374, 375, 377, 381-382, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року - скасувати в частині задоволення скарги ОСОБА_1 та визнання неправомірною бездіяльності Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо незняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 та зобов`язання уповноважених осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27 листопада 2014 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 (запис про обтяження № 8125051), та закрити провадження у справі в цій частині.

В іншій частині ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 02 травня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова