Провадження № 22-ц/812/589/25 Головуючий суду першої інстанції Рум`янцева Н.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 року м. Миколаїв Справа № 489/38/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Біляєвій В.М.,

за участі представниці позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв його представник - ОСОБА_3 , на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2024 року, повне судове рішення складено 06 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватного нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Матвєєвої Інни Миколаївни про усунення перешкод у користуванні власністю,

В С Т А Н О В И В:

08 січня 2024 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який уточнила в подальшому, до ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимого щодо предмета спору - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватного нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Матвєєвої І.М. про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_4 з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 січня 2001 року. Шлюбні відносини з відповідачем припинені 08 березня 2022 року.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

В період перебування у шлюбних відносинах, позивачкою була придбана квартира АДРЕСА_1 , право власності якої зареєстровано за нею. Після припинення шлюбних відносин, вона з дітьми безперервно проживала у вказаній квартирі, відповідач періодично також проживав в ній.

Влітку 2022 року, в період її відсутності у квартирі, ОСОБА_2 таємно забрав всі документи на квартиру, замінив замки на вхідних дверях та фактично позбавив її та дітей вільного доступу до квартири та користування нею.

Позивачка неодноразово намагалася вселитися до квартири, проте, відповідач чинив їй перешкоди та погрожував.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила суд усунути перешкоди у вільному доступі та користуванні квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_4 шляхом надання їй дублікатів ключів на цю квартиру. Усунути перешкоди у вільному доступі та користуванні квартирою АДРЕСА_1 її сину ОСОБА_5 та її неповнолітній доньці ОСОБА_6 . Усунути перешкоди у вільному доступі та користуванні квартирою АДРЕСА_1 її представнику та захиснику ОСОБА_7 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2024 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_4 та її неповнолітній дитині ОСОБА_6 квартирою АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 надати ОСОБА_4 та її неповнолітній дитині ОСОБА_6 вільний доступ та ключі від квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні вимог про усунення перешкод та надання вільного доступу та користуванню квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 2 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виник спір стосовно користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні спірною квартирою, а саме відповідач замінив замки та ключі від квартири та не передав позивачці дублікат ключів, тобто позивачка не має змоги потрапити до квартири та користуватися нею. Факт заміни замків, у квартирі та відсутність у позивачки ключів від неї підтвердили допитані в судовому засіданні свідки.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки в частині усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом зобов`язання відповідача надати дублікат ключів від квартири АДРЕСА_1 та надання безперешкодного вільного доступу позивачки та її неповнолітньої дитини ОСОБА_6 до спірної квартири, підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання безперешкодного вільного доступу до квартири ОСОБА_5 , суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог в цій частині, оскільки ОСОБА_5 є повнолітньою дієздатною особою, яка вправі самостійно заявити вимогу, проте, по дійсній справі він таку вимогу не заявляє. Крім того, він не є позивачем у справі.

Що стосується вимоги про надання безперешкодного вільного доступу до спірної квартири ОСОБА_7 , суд приходить до висновку про відмову у задоволенні в цій частині позовної вимоги, оскільки дана особа не є членом сім`ї та не є позивачем у дійсній справі, який заявляє самостійні вимоги. Зі змісту позову не вбачається порушення його права як співвласника чи наймача, тому суд вважає вимогу в цій частині безпідставною та необґрунтованою.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що на дату прийняття оскаржуваного рішення ОСОБА_6 вже була повнолітньою особою, а відтак могла самостійно звернутись з позовом до суду, якщо вважає, що її права та/або інтереси порушені відповідачем. Проте таких вимог ОСОБА_6 не заявляла, і вона не є позивачкою у справі, а тому в задоволенні позовних вимог щодо усунення перешкоди у користуванні позивачці та її неповнолітній донці ОСОБА_8 спірною квартирою слід відмовити.

Судом першої інстанції помилково встановлено, що спірна квартира є об`єктом власності позивачки. Відповідно до заочного рішення суду від 05 грудня 2023 року спірна квартира визнана об`єктом спільної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та за ОСОБА_2 визнано право власності на частку вказаної квартири.

Таким чином ОСОБА_2 мав право вжити заходи, направлені на збереження належного йому майна, в тому числі і заміну замків в квартирі.

Відповідач жодним чином не чинив позивачці перешкод в користуванні квартирою, але це не стосувалось інших осіб.

Позивачка на даний момент не має доступу до квартири, оскільки знаходиться за кордоном.

В рішенні суду першої інстанції відсутні посилання на прізвища та інші відомості свідків, які підтвердили факт того, що в квартирі замінені замки, а також те, що ці ключі відсутні у позивачки.

Свідки допитані в суді першої інстанції не підтвердили факт того, що відповідач чинить перешкоди позивачці у доступі до квартири, адже з її сторони спроби доступу до квартири не зафіксовано.

Враховуючи, що суд задовольнив позовні вимоги, які на думку відповідача, не підлягали задоволенню, з відповідача безпідставно стягнуто 2 000 грн судових витрат по справі, які складаються із судового збору, і розрахунок яких в мотивувальній частині рішення суду відсутній.

ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу.

В своєму відзиві позивачка зазначала, що апеляційна скарга є необґрунтованою та в ній відсутні посилання на обставини, які є підставою для перегляду та скасування заочного рішення.

Судом першої інстанції не допущено порушень норм матеріального та процесуального права, а справу розглянуто з повним з`ясуванням фактичних обставин справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представниці позивачки, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 січня 2001 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 .

Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2023 року.

Сторони мають спільних дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 березня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Матвєєвою І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 28.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2023 року у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за сторонами визначено по частки квартири АДРЕСА_1 . За даними Єдиного державного реєстру судових рішень це судове рішення набрало законної сили 19 березня 2024 року.

Позивачка вказувала, що після припинення шлюбних відносин, вона з дітьми безперервно проживала у квартирі АДРЕСА_1 , відповідач періодично також проживав у вказаній квартирі. Влітку 2022 року, в період її відсутності у квартирі, відповідач таємно забрав всі документи на квартиру, замінив замки на вхідних дверях та фактично позбавив її та дітей у вільному доступі до квартири та користуванні нею.

Як вбачається з довідок про реєстрацію місця проживання особи з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 .

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частинами 1, 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення міститься у статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції правильно застосував норми статті 391 ЦК України та дійшов підставного висновку про усунення позивачці ОСОБА_4 перешкод у здійсненні права власності шляхом надання вільного доступу та ключів від квартири, оскільки вона на її неповнолітня дочка не мали доступу до квартири, набутої під час шлюбу з відповідачем, через неправомірні дії відповідача ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не чинив перешкод у користуванні квартирою не заслуговують на увагу, оскільки останній не заперечує, що замінив замки на вхідних дверях до квартири без погодження з позивачкою та не надавши їй дублікат ключів від нових замків. При цьому посилання скаржника на необхідність заміни замків у зв`язку з метою збереження свого майна значення не має з огляду на те, що співвласник квартири не була обізнана з такими діями відповідача та саме такі дії не давали можливості позивачці та її дитині користуватися своїм житлом. Той факт, що позивачка перебуває за кордоном, не впливає на її права як співвласника квартири щодо користування своїм житлом.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Отже, саме заміна відповідачем замків вхідних дверей квартири є доказом того, що ОСОБА_5 перешкоджає іншому співвласнику квартири та його неповнолітній дочці користуватися житлом.

Дійшовши такого висновку, суд першої інстанції помилково послався на підтвердження цього факту свідками, проте така помилковість не впливає на правильність висновків суду першої інстанції по суті спору.

Аргументи апеляційної скарги про те, що на дату прийняття оскаржуваного рішення ОСОБА_6 вже була повнолітньою особою, а відтак могла самостійно звернутись з позовом до суду, якщо вважає, що її права та/або інтереси порушені відповідачем, є неприйнятними, оскільки суд першої інстанції, вирішуєчи ці вимоги, правильно виходи з того, що на момент звернення ОСОБА_4 до суду з позовом за захистом своїх прав та прав неповнолітньої дочки - ОСОБА_6 , остання була неповнолітньою, а тому позивачка як законний представник звернулася до суду і в інтересах своєї неповнолітньої дитини. Сам по собі факт, що на час ухвалення судового рішення у цій справі ОСОБА_6 досягла повноліття не є правовою підставою для відмови в задоволенні позову.

Також не заслуговують на увагу твердження в апеляційній скарзі про встановлення судом у оскаржуваному рішенні, що спірна квартира є власністю позивачка, так як суд першої інстанції не робив таких висновків, а тільки зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 березня 2019 року, позивачка стала власником спірної квартири. Між тим, як було встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2023 року у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за сторонами визначено по частки квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції надав належну правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, доводи апеляційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції повністю, проте апеляційна скарга не містить доводів та обґрунтованих заперечень щодо скасування рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог, а тому колегія суддів вважає, що в цій частині оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв його представник - ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 07 травня 2025 року.