Справа № 296/1055/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 березня 2025 року м.Житомир
Корольовський районний суд міста Житомира в складі:
головуючої - судді Маслак В.П.,
за участі секретаря Годлюк А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «Полісся» Житомирської обласної ради про розірвання трудового договору, внесення запису в трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку та моральної шкоди, зобов`язання вчинити дії-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 26.07.2024, просила :
-зобов`язати Житомирське комунальне книжково-газетне видавництво «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради винести наказ про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади з 01.11.2023 на підставі заяви від 16.10.2023;
-зобов`язати Житомирське комунальне книжково-газетне видавництво «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради внести записи до трудової книжки ОСОБА_1 про день її прийняття на роботу з 01.02.2021 та запис про дату її звільнення з 01.11.2023;
-зобов`язати Житомирське комунальне книжково-газетне видавництво «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради подати звітність до податкового органу про нарахування єдиного внеску за відпрацьовані дні ОСОБА_1 ;
- стягнути з Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради на користь ОСОБА_1 недоплачену заробітну плату у розмірі 103812,80 грн.;
- стягнути з Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки при звільненні у розмірі 15 782,68 грн.
- стягнути з Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоди в розмірі 10 000 грн.
- стягнути з Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмір 10 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 у 1999 році розпочала працювати у Житомирському комунальному книжково-газетному видавництві «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради. Позивачка 01.10.2020р. звільнилась із посади палітурника за ст. 36 КЗпП. В подальшому, 01.02.2021р. позивач повернулась працювати до Житомирського комунального книжково-газетному видавництва «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради на посаду палітурника.
У вересні 2023 року ОСОБА_1 , звернулась до відповідача із заявою про звільнення від 16.10.2023р. відповідно до ст. 38 КЗпП України. Однак, відповідач повідомив, що через відсутність коштів на підприємстві не в змозі виплатити всі належні їй суми і тому виносити наказ про звільнення відмовився. Позивач була змушена у жовтні 2023 року повторно написати заяву про звільненні і направила її рекомендованим листом на адресу відповідача.
Відповідно до відстеження трекінг коду Укрпошти заяву про звільнення від 16.10.2023 відповідач отримав 21 жовтня 2023 року. Станом на день звернення до суду відповідач ігнорує свій обов`язок перед позивачем провести звільнення відповідно до чинного законодавства, чим порушує права ОСОБА_1 .
В подальшому ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного Фонду України в Житомирській області для призначення їй пенсії за віком, де вона отримала довідку форми ОК-5 із якої стало відомо, що відповідачем не сплачувались за неї податкові відрахування, звіти також не подавались.
У зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, з березня по травень 2022 року позивач по справі та інші працівники підприємства були відправленні відповідачем у відпустку без збереження заробітної плати.
Станом на день подачі позову відповідач за періоди з червня по грудень 2022 року а також січень, травень-жовтень 2023 року заробітну плату позивачу не сплачував. Крім того, у зазначені періоди податки за ОСОБА_1 також не сплачувались.
З 08.02.2023 по 17.04.2023 ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з переломом ноги. Відповідач виплатив лікарняні, чим підтвердив, що перебував у трудових відносинах з позивачем.
Крім того, відповідачем у трудовій книжці не зроблено відповідних записів, а саме: про те, що ОСОБА_1 розпочала роботу 01.02.2021року у Житомирському комунальному книжково-газетному видавництві «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради, як і про день звільнення. Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 та її представник просили вимоги позовної заяви задовольнити.
Від представника позивача ОСОБА_2 14.03.2025р. надійшла заява про розгляд справи без її участі. Вимоги позовної заяви підтримала та просила задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав. Судові повістки, направлені на адресу відповідача, отримані представниками підприємства, що підтверджується підписами на рекомендованих повідомленнях.
Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін та на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення, виходячи з наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи встановлено, що 01.10.2020 позивач звільнилась з посади палітурника Житомирського комунального книжково-газетному видавництва «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради за ст. 36 КЗпП, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.79-81).
Згідно відповіді Житомирської філії Житомирського обласного центру зайнятості від 22.07.2024 № 5251/04/24 вбачається, що ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю 01.02.2021 у зв`язку із працевлаштуванням до Житомирського комунального книжково-газетному видавництва «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради на посаду палітурника (а.с. 74).
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про звільнення відповідно до ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією заяви від 16.10.2023.
Відповідно до відстеження трекінг коду Укрпошти заяву про звільнення від 16.10.2023 відповідач отримав 21.10.2023 (а.с.5 7, 69 - 71).
Відповідачем на спростування доводів позивача не подано до суду наказ про прийняття на роботу позивача з 01.02.2021 та про звільнення позивача з роботи.
На підтвердження обставин фактичного виконання позивачем трудових обов`язків палітурника з 01.02.2021 судом заслухано покази свідків.
Свідок ОСОБА_3 вказала, що з позивачем є колегами. Відносини хороші, людяні. Віра ОСОБА_4 працює на видавництві "Полісся" років 20. Позивач з 2021 року по 2023 року працювала кожного дня в палітурному цеху, як палітурник. За цей період 2021-2023 року оплата ніяк не здійснювалась. Десь в середині лютого 2022 року була якась частина платежу, у грудні 2022 року останній платіж був. Оплата здійснюється безготівково. Позивачка писала заяву на звільнення, проте її не підписали. Фактично видавництво з січня 2023 року припинило свою діяльність.
В судовому засідання свідок ОСОБА_5 вказала, що позивачка є її рідною сестрою, вони разом працюють у видавництві "Полісся» я з 1999-2000р.р. З початку 2021 року по 2023 рік ОСОБА_1 працювала палітурником. Кожного дня ходила на роботу з 8 год до 16:30 год. Умови були погоджені із керівництвом. Позивачка за 2021 рік - 2023 рік не брала відпустки. Заробітна плата за цей період не виплачувалась.
Свідок ОСОБА_6 повідомила, що знайома з позивачкою, вони дружать та є колегами більше 20-ти років. Віра Василівна з початку 2021 по кінець 2023 року була офіційно працевлаштована в палітурному цеху, палітурником. Свідок вказала, що не пам`ятає чи був перерив у трудові діяльності. ОСОБА_1 щодня працювала, не було скорочених робочих днів для неї. Відпустки вона не брала. Позивачка працювала офіційно, зарплату підприємство платило останній раз у грудні 2022 року. ОСОБА_6 повідомила, що всі працювали офіційно, всі підписували наказ про призначення. ОСОБА_1 не ходила у відпустку за 2021 -2023 року. За свій рахунок ОСОБА_1 брала відпустки у березні, квітні, травні 2022 року. У той час підприємство працювало, проте задля зменшення матеріального навантаження працівники написали заяву за свій рахунок. Фактично всі працювали. Заробітну плату за цей час не платили.
Таким чином обставини справи свідчать на користь того, що між сторонами виник спір на предмет виконання роботодавцем обов`язку перед працівником щодо укладення трудового договору, звільнення, здійснення виплат, відшкодування моральної шкоди.
За приписами статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.
При укладенні трудового договору громадянин, який вперше приймається на роботу, має право подати вимогу про оформлення трудової книжки.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 232 КЗпП України, безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи (крім випадків виконання робіт чи надання послуг за гіг-контрактом у порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні").
Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.
Відповідач у свою чергу, будучи належним чином повідомленим про розгляд даної справи, не заперечив факт існування трудових відносин з позивачем починаючи з 01.02.2023.
Відповідно до ч.1 ст.48 КЗпП основним документом, який підтверджує трудову діяльність працівника, є його трудова книжка.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи (ч. 2 ст. 24 КЗпП).
Працівникам, які вперше стають на роботу, трудові книжки оформляються підприємством (ч. 3 ст. 48 КЗпП).
Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України, облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
На вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу.
Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі.
Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказами Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту від 29.07.1993 №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню (Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказами Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту від 29.07.1993 №58)
Обов`язок щодо зберігання трудових книжок покладається на працівника. Роботодавець, в свою чергу, повинен забезпечити внесення записів до трудової книжки на вимогу працівника.
Враховуючи встановлені судом обставини справи та норми чинного законодавства підлягає до задоволення вимога позивача про зобов`язання Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради внести записи до трудової книжки ОСОБА_1 про день прийняття на роботу з 01.02.2021.
Пунктом 4 ч.1 ст.36 КЗпП встановлено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Згідно із ч.1 ст.38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Позивачем у справі зазначено, що заяву про звільнення від 16.10.2023 відповідач отримав поштовою кореспонденцією 21.10.2023, що підтверджується трекінгом Укрпошти (а.с. 69 71). Станом на день звернення до суду відповідач ігнорує свій обов`язок перед позивачем провести звільнення відповідно до чинного законодавства.
Права працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням за умови попередження роботодавця за два тижні відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України кореспондується обов`язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, визначені статтями 47, 116 КЗпП України.
Чинне законодавство не визначає випадки, у яких роботодавець може відмовити працівнику у звільненні за власним бажанням, отже роботодавець не може відмовити працівнику у звільненні за його бажанням, у разі подання ним відповідної заяви за два тижні до такого звільнення.
Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
У Постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 369/1906/18 суд встановив, що неприйняття керівником роботодавця відповідного управлінського рішення за заявою позивача про звільнення за власним бажанням є порушенням гарантованого у статті 43 Конституції України права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
З доказів, які містяться в матеріалах справи, не вбачається наявність спільного волевиявлення ОСОБА_1 та відповідача на припинення трудових відносин, а тому суд вважає, що наявні підстави зобов`язати Житомирське комунальне книжково-газетне видавництво «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради винести наказ про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади з 01.11.2023 на підставі заяви від 16.10.2023 та внесення запису в трудову книжку про звільнення.
Відповідно до вимог частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Приписами частини 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Представник позивача стверджує, що згідно довідки Пенсійного фонду України форма ОК-5 у період 2022 року відповідачем здійснено нарахування та виплату по заробітній платі за січень та лютий 2022. У період червень, липень серпень, вересень нарахування здійснювалось, однак виплат не було. За жовтень, листопад, грудень ні нарахувань ні виплат за відпрацьовані дні не здійснено. У 2023 році, відповідач по справі нарахував і виплатив Позивачу лише лікарняні за лютий-квітень 2023, за всі наступні місяці жодних виплат по заробітній платі не було.
Таким чином, у 2022 році позивачу не виплачена заробітна плата за 7 відпрацьованих місяців (червень-грудень) та у 2023 році за 7 місяців (у період січень 2023 року а також травень-жовтень 2023 року), що у загальній сукупності становить 14 місяців.
Для визначення розмір заробітної плати береться розрахунок за останні фактично нараховані відповідачем місяця серпень та вересень 2022 року у розмірі 7415,20.
Таким чином розмір заборгованості по несплаті заробітної плати відповідачем ОСОБА_1 становить: 14 міс.*7415,20=103812,80 грн.
Оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження виплати заробітної плати позивачу за 14 місяців, то позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із виплати заробітної плати в сумі 103812,80 грн. підлягають до задоволення.
Частиною 1 статті 83 КЗпП України визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Відповідно до сттатті 75 КЗпП України та статті 6 Закон України «Про відпустки» передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Згідно статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи .
За бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. (стаття 3 закону України «Про відпустки»).
Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Особам з інвалідністю I і II груп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а особам з інвалідністю III групи - 26 календарних днів. (стаття 6 Закону України «Про відпустки»).
З 18.08.2020 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності по загальному захворюванню, що підтверджується копією пенсійного посвідчення.
Працівникові, який на момент працевлаштування вже був визнаний особою з інвалідністю, щорічна основна відпустка більшої тривалості надається з дня укладення трудового договору. При цьому не має значення, коли роботодавець дізнався про наявність інвалідності у працівника і отримав документи, які її підтверджують. На це вказують роз`яснення Мінсоцполітики в листі від 29.12.2015 № 774/13/116-15
Враховуючи зазначене позивач набула права на відпустку тривалістю 26 календарних днів.
Позивач стверджує, а відповідач заперечення не подав, що у періоди з 01.02.2021 по 01.11.2023 йому не була надана щорічна основна відпустка.
Розрахунок середньоденної заробітної плати для виплати компенсації за невикористану відпустку наступний: середньоденна з/п =з/п*12міс/365 к.д
Отже, (7415,20 грн.*9міс)+3741,87(лікарняні за лютий 2023 року) + 6823,41 (лікарняні за березень 2023 року) + 6182,64 (лікарняні за квітень 2023 року)/365=228,72 грн.
Позивач набула право на відпустку за:
- 2021 рік 26 календарних днів;
- 2022 рік -26 календарних днів;
Розрахунок невикористаної відпустки за 2023 рік, враховуючи, що позивач відпрацювала повних 8 місяців, наступний: 26/12*8 міс.=17 календарних днів.
Отже, за 2023 робочий рік позивач набула право на щорічну відпустку в кількості 17 календарних днів.
Відповідно до зазначених розрахунків ОСОБА_1 не використала 69 календарних днів відпустки, середньодення заробітна плата становить 228,72 копійок.
Таким чином, розрахунок конпенсації невикористаної відпустки на період з 01.02.2021 по 01.11.2023 наступний: (26+26+17)*228,72 грн=15 781,68 грн.
Враховуючи зазначене, на користь позивача з відповідача слід стягнути компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 15 781,68 грн.
Відповідно до приписів ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку визначається відповідно до Порядку, шляхом множення суми середньоденної заробітної плати працівника на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Останніми місяцями роботи позивача є серпень та вересень 2023 року. Однак для визначення розміру середньої заробітної плати застосовується період за вересень та серпень 2022, коли відповідач нарахував до виплати заробітну плату за фактично відпрацьовані позивачем робочі дні.
Кількість фактично відпрацьованих позивачем робочих днів у серпні 2023 року становить 23 робочих днів, кількість фактично відпрацьованих робочих днів у вересні - 21 робочий день.
Розрахунок середньоденної заробітної плати наступний: (7415,20 грн. + 7415,20 грн.)/(23+21)=337,05 грн.
За період розрахунку 6 місяців, а саме - з 01.11.2023 по 01.05.2024, минуло 131 робочий день.
Разом з тим, позивач, згідно уточненої позовної заяви, нарахувала до стягнення з відповідача 10 263,50грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Враховуючи принцип диспозитивності судового процесу, суд приймає рішення в межах заявлених позовних вимог та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 10 263,50грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхування за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій.
Відповідно до пункту першого статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи; суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників.
В статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. До страхових внесків віднесені, зокрема, надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
У пункті 1 частини 1 статті 4 Закону України № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зазначено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Як передбачено у пунктах 1, 2, 4 і 10 частини 2 статті 6 Закону України № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний:
1) своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску;
2) вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством;
4) подавати звітність, у тому числі про основне місце роботи працівника, про нарахування єдиного внеску в розмірах, визначених відповідно до цього Закону, у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку) до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки та порядку, встановлені Податковим кодексом України. Форма, за якою подається звітність про нарахування єдиного внеску у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку), встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування;
10) повідомляти у складі звітності про зміну відомостей, що вносяться до Державного реєстру, про застраховану особу, на користь якої він сплачує єдиний внесок, у десятиденний строк після надходження таких відомостей;
Згідно з частиною четвертою статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку.
Як вбачається з довідки ОК-5 відповідачем у період з жовтня по грудень 2022, січень 2023 та у період з травня по жовтень 2023 року нарахування та звіти до державної податкової служби України не подавались (а.с. 109 111), а тому наявні підстави для задоволення позову в частині зобов`язання Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради подати звітність до податкового органу про нарахування єдиного внеску за відпрацьовані дні ОСОБА_1 .
Позивач стверджує, що неправомірні дії позивача спричинили негативні переживання, викликали стан постійної психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обов`язків, знижений і нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, погіршення здоров`я.
Внаслідок протиправних дій відповідача, було порушено стан душевної рівноваги, для відновлення якого позивачці доводилося докладати додаткові вольові та психологічні зусилля, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості повноцінно насолоджуватися життям.
Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що «абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати».
На переконання суду, безумовно, встановлені факти порушення права на працю, має негативні наслідки для працівника та завдає йому моральної шкоди. В даному випадку позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях через позбавлення заробітної плати як джерела існування, соціальних гарантій, необхідності зміни життєвих зв`язків, виникненні потреби докладати додаткові зусилля для відновлення своїх порушених прав.
Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 137 ЦПК України, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, що підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо).
Відповідно до частини 4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За змістом частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.
Відповідно до статті 141 ЦПК України та враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, з відповідача до державного бюджету підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 3633,60грн. за вимогами немайнового характеру та 1398,59 за вимогами майнового характеру, а загалом 5032,19грн.
На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по справі у вигляді сплаченого позивачем при подачі позову судового збору.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76 - 91, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Позов задовольнити.
Зобов`язати Житомирське комунальне книжково-газетне видавництво «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради винести наказ про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади з 01.11.2023 на підставі заяви від 16.10.2023.
Зобов`язати Житомирське комунальне книжково-газетне видавництво «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради внести записи до трудової книжки ОСОБА_1 про день її прийняття на роботу з 01.02.2021 та запис про дату її звільнення з 01.11.2023.
Зобов`язати Житомирське комунальне книжково-газетне видавництво «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради подати звітність до податкового органу про нарахування єдиного внеску за відпрацьовані дні ОСОБА_1 за жовтень - грудень 2022 року, травень - жовтень 2023 року.
Стягнути з Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради на користь ОСОБА_1 недоплачену заробітну плату у розмірі 103812,80 грн.
Стягнути з Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки при звільненні у розмірі 15 782,68 грн.
Стягнути з Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради до державного бюджету судовий збір у розмірі 5032,19грн.
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя В. П. Маслак