Справа № 490/3144/25
н/п 2-н/490/828/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року м. Миколаїв

Суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Черенкова Н.П. розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» про стягнення з ОСОБА_1 боргу за спожиту електроенергію,-

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електроенергіюз ОСОБА_1 , яка утворилася за адресою: АДРЕСА_1 .

Розглянувши надані матеріали, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у видачі судового наказу з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Частиною 5 ст. 165 ЦПК України передбачено, що у разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника.

Згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва, боржниця ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Проте, у заяві про видачу судового наказу заявник зазначає, що за адресою: АДРЕСА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 та додані до заяви про видачу судового наказу документи також відповідають цій адресі, тобто заявник обґрунтовує, що заборгованість виникла саме за цією адресою, проте як боржниця зареєстрована зовсім за іншою.

Крім того, в обгрунтування заяви стягувач посилався на те, що ОСОБА_1 є власницею кв. АДРЕСА_3 .

Однак, заявником не надано доказів права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 , або ж, що вона проживає та зареєстрована за вказаною адресою та користується послугами, які надає заявник.

Крім того, як вбачається з відповіді №1330831 від 29.04.2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформація щодо нерухомого майна, яке знаходиться у власності ОСОБА_1 у реєстрі відсутня.

Таким чином, відповідно до наданих відомостей адреса зареєстрованого місця проживання боржниці не співпадає з адресою за якою виникла заборгованість, яку стягувач просить стягнути з вказаної боржниці та відсутнє підтвердження, що вона не є власницею квартири за цією адресою.

Крім того, стягувач у заяві посилаючись на постанову Миколаївського апеляційного суду по справі №472/203/20 від 20.05.2020 року, зазначає, що реєстрація Боржника за іншою адресою, ніж та, за якою відкрито особовий рахунок сама по собі не може свідчити, що останній не є споживачем послуг за цими правовідносинами.

Щодо вказаного посилання стягувача на дану постанову суддя зазначає наступне.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 визначила такі критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.

Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з-поміж яких змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Здійснена Великою Палатою Верховного Суду конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 20.05.2020 року у справі №472/203/20 скасовано ухвалу суду першої інстанції, якою відмовлено у видачі судового наказу в зв`язку з відсутністю доказів укладення заявником з боржником публічного договору, зокрема у формі приєднання, передбаченою у ст. 634 ЦК України.

За такого, підстави відмови у видачі судового наказу, а в подальшому скасування такої ухвали апеляційним судом, не є тотожними до підстав відмови у видачі судового наказу в даній справі, в якій заявником не надано доказів права власності боржниці на будинок, проживання за вказаною адресою або ж доказів користування боржницею послугами, які надає заявник.

За нормами п. 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Оскільки, боржниця ОСОБА_1 за адресою зазначеною стягувачем у заяві про видачу судового наказу не зареєстрована та не є власницею квартири за такою адресою, тобто із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, тому суд вважає за необхідне у видачі судового наказу відмовити.

Частиною 2 статті 167 ЦПК України, передбачено, що за результати розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Згідно ч. 1 ст.166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстави, передбаченої п. 8 ч. 1 ст. 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою після усунення її недоліків.

Крім того, у відповідності до ч. 2 ст. 161 ЦПК України, особа має право звернутися до суду з вимогами визначеними у частині першій цієї статті, в наказаному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Відповідно до положень ч.2 ст.164 ЦПК України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається.

Керуючись ст.ст.165,166,167 ЦПК України, суддя,-

УХВАЛИЛА:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 боргу за спожиту електроенергію.

Роз`яснити заявнику про право на повторне звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня постановлення ухвали.

Суддя Н.П. Черенкова