ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3346/25 Справа № 214/5967/24 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/5967/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чухонцева Дар`я Вікторівна, на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 грудня 2024 року, яке ухвалено судом у складі судді Ткаченка А.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 12 грудня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що, у період з 11.11.2005 по 01.06.2021, ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , який рішенням суду було між ними розірвано.

Сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка з червня 2020 року проживає з ним та знаходиться на його самостійному вихованні та утриманні.

З травня 2022 року ОСОБА_2 виїхала за кордон, де проживає до теперішнього часу, не турбується про фізичний та моральний стан дитини, не надає кошти на утримання їх спільної дитини, хоча рішенням суду від 11 січня 2023 року з неї стягнуто аліменти, борг, станом на 24.04.2024, становить 103 561,23 грн.

Позивач офіційно працює, має достатній дохід для забезпечення дитини, ним створені комфортні умови для проживання дитини, ніколи не перешкоджав відповідачці у спілкуванні з донькою та прийнятті участі в її вихованні, проте, відповідачка протягом тривалого часу проживає окремо, не надає грошові кошти на утримання дитини.

Встановлення факту необхідне йому задля забезпечення захисту прав та інтересів дитини, оскільки виникає безліч питань під час освітнього процесу, оформлення відповідних документів, заяв, що вимагаються закладами освіти, дитячими оздоровчими та розважальними центрами, які не можливо вирішити без надання відповідної згоди матері дитини. Окрім того, в подальшому виникають обставини для можливості оформлення документів для допомоги на дитину, яка виховується та утримується тільки одним із батьків, тому просить задовольнити вимоги.

Посилаючись на викладене, просив суд: визначити місце проживання їх спільної доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним, батьком дитини, та встановити факт самостійного утримання та виховання ним дитини.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 грудня 2024 року позовні вимоги задовлено частково.

Установлено факт самостійного виховання ОСОБА_1 неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без участі матері ОСОБА_2 чи інших осіб.

У задоволенні іншої частини вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чухонцева Д.В., просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволені позову щодо встановлення факту самостійного утримання ОСОБА_1 своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3 та постановити рішення, яким встановити факт самостійного утримання ОСОБА_1 своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки повної заборгованості відповідачки за період з липня 2022 року по квітень 2024 року. Суд першої інстанції не надав належної оцінки поясненням неповнолітньої ОСОБА_3 , що саме належне матеріальне утримання батьком ОСОБА_1 своєї доньки, дає змогу останній відвідувати всі спортивні секції та гуртки, повноцінно харчуватися, одягатися протягом усього часу спільного проживання, а саме з 2022 року по теперішній час. Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , фактично підтвердили, що відповідачка не бере участі у моральному, духовному та матеріальному розвитку спільної доньки ОСОБА_3 . Одностайно підтвердили факт того, що з літа 2022 року утриманням та вихованням доньки ОСОБА_3 займається самостійно саме ОСОБА_1 , який дає доньці належний рівень проживання в столиці. Також, свідки підтвердили факт того, що відповідачка не бере ніякої участі у житті дитини, починаючи від матеріального забезпечення доньки, духовного, фізичного розвитку та ін. Судом першої інстанції не надано належної оцінки характеристикам з місця навчання та відвідування додаткових занять ОСОБА_3 , а саме відповідно до яких зазначено, що саме батько ОСОБА_1 бере активну участь у житі доньки та матеріально її забезпечує. Також не надано належної оцінки Акту обстеження умов проживання, складеного Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, відповідно до якого було встановлено, що батьком ОСОБА_1 створені всі належні умови для проживання ОСОБА_3 , що також є належним доказом того, що саме батько утримує свою неповнолітню доньку ОСОБА_3 та створює їй належні умови для проживання, які зокрема потребують матеріального вкладу. Судом не враховані докази того, що відповідачка свідомо, умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3 . Крім того, судом не надано належної оцінки встановленому в судовому засіданні факту, що відповідачка перебуває за кордон тривалий час, що дає повні підстави вважати, що остання самоусунулась від здійснення своїх батьківських обов`язків відносно своєї неповнолітньої доньки. Таким чином, на переконання позивача, суд першої інстанції не надав належної оцінки діям відповідачки, яка виїхала до іншої країни на проживання, не бере участі у вихованні та утриманні своєї неповнолітньої доньки, як про те свідчать обставини справи. Також, позивач вважає, що, при ухваленні рішення, судом не були належним чином враховані інтереси дитини.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком та задоволення позовних вимог у частині встановлення факту самостійного виховання ОСОБА_1 неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без участі матері ОСОБА_2 чи інших осіб, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, рішення суду в цій частині в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, згідно якої, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чимом, колегією суддів переглядається рішення суду першої інстанції виключно в частині вимог щодо встановлення факту самостійного утримання ОСОБА_1 своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3 .

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, в оскаржуваній частині, підлягає залишенню без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 31 - копія свідоцтва).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 січня 2023 року, у справі № 214/3177/22, припинено стягнення аліментів на утримання дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з ОСОБА_1 та ухвалено стягувати аліменти на утримання дітей з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , зважаючи на фактичне проживання дітей з батьком (а.с. 15-18 - копія рішення).

Згідно характеристик за місцем навчання та відвідування додаткових занять (секцій, гуртків) неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батько дитини бере активну участь у житті доньки, надає психологічну та матеріальну підтримку, сприяє різносторонньому вихованню, комунікує з викладачами та класним керівником (а.с. 20-22).

За інформацією Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Дніпровського району м. Києва від 21.06.2024, у разі хвороби дитини ОСОБА_3 , до лікаря-педіатра звертається батько ОСОБА_1 (а.с. 23).

За актом обстеження умов проживання, складеного Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації 08 січня 2024 року (а.с.25), дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає разом з батьком ОСОБА_1 у житловому приміщенні на підставі договору оренди, де їй створені належні умови для проживання, дитина забезпечена необхідними меблями, одягом, взуттям, підручниками, має окрему кімнату, спальне місце, стіл для навчання, тощо.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментам ОСОБА_2 , згідно виконавчого листа № 214/3177/22 від 21.02.2023, складеного державним виконавцем Синявською С.П. (а.с. 19), станом на 01.05.2024, нараховано 113 684,23 грн., сплачено, станом на 24.04.2024, 10 123,00 грн., заборгованість, станом на 24.04.2024, склала 103 561,23 грн., сплата аліментів відповідачкою проведена у лютому та березні 2024 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного утримання ОСОБА_1 своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з недоведеності та необгрунттованості цих позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач просить визначити, що він самостійно утримує дитину - неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заявлені вимоги пов`язані із забезпеченням прав та інтересів дитини, зокрема, щодо освітнього процессу, оформлення заяв та документів, що вимагаються закладами освіти, що неможливо вирішити без згоди матері дитини (а.с. 4).

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч.6 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в п.3 ст.9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

В силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. І припиняється виконання такого сімейного обов`язку особистого немайнового характеру лише у зв`язку з неможливістю його виконання згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Тому, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Отже, оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то обставина щодо одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлена судом як одна з таких, що складають предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Доведення позивачем обставин даного позову щодо одноосібного утримання ним дитини пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, а також стосується зміни обсягу сімейних прав та невиконання нею батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом із батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не свідчать про відсутність визначеного законом обов`язку матері дитини щодо участі в її утриманні.

Навпаки, згідно рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 січня 2023 року, у справі № 214/3177/22, припинено стягнення аліментів на утримання дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з ОСОБА_1 та ухвалено стягувати аліменти на утримання дітей з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , зважаючи на фактичне проживання дітей з батьком (а.с. 15-18 - копія рішення).

Тобто, з відповідачки ОСОБА_2 судовим рішенням стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , й доводи позивача щодо самостійного утримання ним доньки є необгрунтованими.

При цьому, сам факт наявності заборгованості по аліментам не свідчить про самостійне утримання позивачем ОСОБА_1 неповнолітньої дитини, а може бути підставою для покладення на відповідачку ОСОБА_2 відповідальності, у вигляді стягнення пені за прострочення сплати аліментів або притягнення до кримінальної відповідальності.

Посилання позивача на той факт, що відповідачка ОСОБА_2 проживає окремо, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний факт не звільняє відповідачку, як матір, від обов`язку утримання її доньки, а тому дані докази не можуть бути підставою для задоволення цього позову.

Утримання не неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьком ОСОБА_1 є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.

На підставі наведеного вимоги позову є безпідставними.

Виходячи із зазначеного, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про відсутність необхідних та достатніх умов для задоволення позову про визначення самостійного утримання дитини батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чухонцева Дар`я Вікторівна, - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 грудня 2024 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 29 квітня 2025 року.

Головуючий:

Судді: